AZ ISKOLAI PÁLYAESÉLYEK TÁRSADALMI MEGHATÁROZOTTSÁGA

Szerződés azonosító száma: 2006ALAP3-00031/2006
Egyedi támogatási szerződés száma: OMFB-0059/2006

Neményi Mária
MTA Szociológiai Kutatóintézet
Tudományos tanácsadó

AZ ISKOLAI PÁLYAESÉLYEK TÁRSADALMI MEGHATÁROZOTTSÁGA
(zárótanulmány)

	Korábbi kutatásaink (pl. az NKFP által támogatott: A magyarországi romák politikai és emberi jogai – a jogok érvényesülésének társadalmi feltételei) messzemenően igazolták, hogy az elmúlt évek folyamán a társadalmi-etnikai meghatározottságú olló egyre szélesebbre nyílik, és az ebből a növekvő távolságból következő elmaradás egyre nehezebben korrigálható a társadalom szociálisan hátrányos helyzetű csoportjai és a többség viszonylatában. A kormányzati politika által támogatott, a 2003-as tanév folyamán elindított iskolai integrációs politika ígéretet jelent a leszakadó rétegeket, ezen belül elsősorban a magyarországi romákat sújtó társadalmi távolság csökkentésére. Ugyanakkor csak kevés ismeretünk van azzal kapcsolatban, hogyan viszonyulnak az integrációs törekvésekhez maguk az érintettek: elsősorban azok a gyermekek, akiknek mindennapi élménye a megkülönböztetés, a kirekesztés, az elkülönítés. 
	Nemzetközi és hazai kutatások és tapasztalatok bizonyítják, hogy az oktatási rendszer a szociális és etnikai alapú egyenlőtlenségek megtermelésének és fenntartásának egyik legfontosabb társadalmi tényezője. Jól tudjuk, hogy az iskolázottság szintje és minősége az elit pozíciók elérésének elsődleges faktora, de ugyanakkor a megfelelő iskolázottság hiánya felelős leginkább a marginalizációért, a társadalmi kirekesztésért is (Havas-Kemény-Liskó, 2002, Kertesi, 2005). A hazai kutatások többsége az oktatásnak a társadalmi egyenlőtlenségek alakításában játszott szerepét többnyire meglehetősen leszűkítetten értelmezi, és elsősorban az iskolázás különböző lépcsőfokaira és formáiba való bejutási/kilépési esélyek kérdéskörére összpontosít. Ugyanakkor kevésbé foglalkozik az iskolának, mint a család mellett a másik legfontosabb szocializációs ágensnek az esélyegyenlőtlenségek létrehozásában és újratermelésében betöltött struktúraformáló szerepével, azaz a későbbi egyenlőtlen társadalmi helyzetekre való felkészítés látens folyamataival. Épp ezért azt kívántuk vizsgálni, vajon a kisebbségi csoportokat érő identitás fenyegetés hogyan befolyásolja az etnikai identitás vállalását, hogyan függ össze az etnikai azonosulás mértéke az egyén önértékelésével, önbizalmával, hogyan befolyásolják ezek együtt az iskolai teljesítményt, a további iskolázási terveket, karrier-elképzelést. Arra a kérdésre kerestük tehát a választ, vajon az oktatási rendszerben zajló szocializációs folyamatok milyen hatást gyakorolnak a kisebbségi identitás alakítására, összhangban állnak-e a gyermekek családjának elvárásaival, és mindezek együtt befolyással vannak-e a roma közösség öntudatra ébredésére, vagy éppen a beolvadás, az asszimiláció a deklarációk szintjén elvetett, de az intézmények strukturális és személyi feltételein keresztül látensen megerősített választásához vezetnek-e.
	Kutatásunk a kvantitatív és kvalitatív módszerek ötvözésére épült, és két, egymással párhuzamosan folytatott adatfelvételi eljárást használt: 

1. Az általános iskola 8. osztályába járó mintegy 1500 fős, az integrációs programban résztvevő illetve abból kimaradó iskolák roma és nem roma tanulóinak mintáján, alapvetően projekciós módszerre épülő, de néhány, a tanulók szocio-kulturális és etnikai hátterére, valamint iskolai teljesítményére vonatkozó kérdéssel kiegészített kérdőíves vizsgálatot végeztünk. A módszert alkalmasnak találtuk arra, hogy roma és nem roma tanulók pályaaspirációját, jövőképét, a társadalmi beilleszkedésre vonatkozó elvárásaikat az etnikai dimenzió függvényében összevethessük, figyelembe véve azt, hogy az oktatási intézmény milyen szerepet játszik a társadalmi többséghez illetve az etnikai kisebbséghez tartozó diákjainak identitás-formálásában. 

2. 14-16 éves, az alapképzés végén járó roma tanulók és szüleik mintegy száz fős mintáján struktúrált mélyinterjút készítettünk. A kvalitatív kutatáshoz szükséges mértékű minta kialakításában kitüntetett szempontnak tekintettük, hogy a felkeresett diákok részben az Oktatási Minisztérium integrációs programjában résztvevő iskolák tanulói közül, részben pedig etnikailag szegregált, illetve döntően nem romák által látogatott iskolák hallgatói közül kerüljenek ki. (Elsősorban adatvédelmi szempontok miatt – hiszen a kutatásban résztvevő roma gyerekek identitását nem kívántuk az iskolák, az osztályfőnökök kategorizációja alapján meghatározni - interjúalanyainkat nem a kérdőíves minta alapján választottuk.) A mélyinterjúk segítségével fel kívántuk térképezni a roma gyerekek és családjaik etnikai csoportjukhoz fűződő azonosulásának különböző kategóriáit, jellemző típusait, összefüggésben az iskolai teljesítménnyel és a jövővel kapcsolatos anticipációkkal.

	I. Az etnikai identitás kialakulása

	A szociális identitás fejlődése, ezen belül különösen az etnikai identitás formálódása elsősorban a szociálpszichológia művelőit foglalkoztatja. Az etnikai identitás kialakulását a kutatók többnyire úgy írják le, mint egy olyan folyamat eredményét, amely során egy kisebbségi csoporthoz tartozó személy tudatosítja magában az adott faji-etnikai csoporthoz tartozását. Ebben a folyamatban fontos mozzanat, hogy a kisebbségi csoporthoz tartozó személy számára milyen értékek asszociálódnak ahhoz a közösséghez, amihez tartozik, hogy vajon képes-e pozitív identitást kialakítani a saját csoport felértékelése által (Tajfel, 1981), vagy pedig ellenkezőleg, ha a csoportjához akár csoportközi összehasonlításban, akár valamely külső fenyegetés révén negatív konnotációk tapadnak, éppen a negatív önkép, a negatív identitás, a csoport megtagadása válik-e jellemzővé (Voci, 2006). 
	Az etnikai identitás egyes szerzők szerint a szociális identitásnak az a vetülete, amely egy képzeletbeli skálán azt a fokot jelzi, mennyire van tudatában a kisebbségi személy csoport-hovatartozásának, milyen ismeretei vannak az adott csoportról, és mennyire elkötelezett saját csoportja etnikai-kulturális örökségével kapcsolatban. E szerint a modell szerint az etnikai identitás elősegíti azt a megértést, amely révén egy kisebbségi személy képes elhelyezni csoportját az adott társadalom egészében (Phinney, 1992). Ez a tudatosság azonban csak fokozatosan alakul ki, és Phinney szerint három fő szakaszra tagolható. Az első fázis a „reflektálatlan” (unexamined) szakasz, amikor a kisebbségi személy még nem kérdőjelezi meg, hanem átveszi a többség által fenntartott véleményeket, attitűdöket saját csoportjával kapcsolatban. A következő, a „feltáró” (exploration) szakasz, amikor egy kisebbségi csoportba született gyermek elkezdi saját közösségének szokásait, kulturális vonásait összemérni a domináns csoport kultúrájával, és végül a harmadik, a „beteljesült” (achieved) fázis, amit már olyan kidolgozott tudás jellemez az etnikai örökséggel kapcsolatban, amely nemcsak a csoportra vonatkozó ismereteket foglalja magába, hanem elkötelezettséget is jelent a csoport iránt. Az etnikai identitás tudatossá válása egyúttal azt is jelenti, hogy az etnicitás meghatározó szerepet játszik a személy életében.
	A rasszizmus, a kisebbségi személyeket érintő megkülönböztetés, vagy az akár személyes, akár intézményi szinten megélt faji-etnikai diszkrimináció olyan erős fenyegetés, amely nyilvánvalóan hozzájárul a kisebbségi hovatartozás tudatosításához. Az etnikai identitás kialakulását elősegíthetik azok a mindennapi tapasztalatok, amelyek arról tanúskodnak például, hogy a kisebbségi személy számára korlátozottak a lehetőségek, nem fér hozzá olyan szolgáltatásokhoz, tevékenységekhez, gyakorlatokhoz, amelyekhez nem kisebbségi társai hozzájutnak – gondoljunk csak például a jászladányi iskola esetére, ahol egy lezárt ajtó akadályozza meg a roma gyerekek épületen belüli eljutását az iskolai ebédlőbe, hogy az évek óta tartó súlyos szegregációs ügy többi epizódját most ne is említsük. Feltételezhető, hogy a diszkriminációra adott válaszok is összefüggenek az etnikai identitás tudatosságával, megértésével. Másképp ítéli meg az a személy a megkülönböztetést, aki annak egy-egy megnyilvánulását csupán egy egyszerű, izolált eseményként érzékeli, mint az, aki például a rasszizmust az adott társadalomban történelmileg kialakult nézetrendszerként azonosítja (Wakefield, Hudley, 2005). 
	Egy Magyarországon felnövekvő roma gyermek esetében mindenképpen figyelembe kell vennünk az etnikai marginalitásból adódó jellemzőket. Személyes identitásuk kialakításakor nem feledkezhetünk meg arról, hogy ezek a gyerekek fenyegetésként élhetik meg szűkebb és tágabb közösségeik normatív elvárásait, mely elvárások kijelölik a sikeres társadalmi beilleszkedés lehetséges útját. Az identitást érő fenyegetések súlyosságának mértékét nagyban befolyásolja, hogy az egyediség, a másoktól való különbözőség, az identitás koherens belső szerveződése, a pozitív önértékelés, vagy a személyes autonómia legalapvetőbb szükségleteinek kielégítése kerül-e veszélybe (Breakwell 1986). A fenyegetések ez utóbbi típusa a személyiség egészét érinti, márcsak azért is, mert a romákként azonosított emberekre – akár vállalják, akár elutasítják etnikai besorolásukat – általánosan jellemző a testükkel való megjelöltség, amely szinte elkerülhetetlenné teszi, hogy az érintettek adott társadalmi csoportjukkal vagy a külső társadalmi kategorizáció által rájuk kényszerített más csoporttal valamilyen mértékben közösséget vállaljanak. (Young 1990). 
	A testi jegyekben is megnyilvánuló különbözőség egyszerű kiindulópontul szolgál a sztereotípiák kialakulásához, és a sztereotipikus látásmód pedig ahhoz az illuzórikus korrelációhoz, amely a kisebbségi személy és a deviancia hamis összefüggését feltételezi (Hamilton, 1984). Az a kisebbségi személy pedig, aki rendszeresen megéli, hogy nem individuumként, hanem egy sztereotipizált csoport tagjaként kezelik – mint erre számtalan példát találhatunk akárcsak azokban a hazai kutatásokban is, amelyek a többségi intézmények és a roma kliensek viszonyát elemzik -, óhatatlanul beépíti ezt a többség által sugallt képet saját megítélésébe. A sztereotípia fenyegetésre adott válasz a sztereotípia-szorongás (Steel, Aronson, 1995), amikor már maga a feltételezett sematikus, nem pedig személyre szóló megítélés is gátolhatja a sztereotípia által sújtott személy kibontakozását. A sztereotípia-szorongás tehát egy olyan önmagát beteljesítő jóslat, ami például roma gyermekek gyenge iskolai teljesítményében ölthet testet. Aki a sztereotípia torzító lencséjén keresztül látja önmagát, teljesítményével mintegy igazolni is fogja a sztereotípia létjogosultságát. Feltételezhető, hogy serdülő korban a magyarországi roma gyerekek is jól ismerik azokat a sztereotípiákat, amelyeket közösségeikkel kapcsolatban a társadalmi többség fenntart és közvetít, még ha nem feltétlenül tudatosul is bennük ezeknek a sematikus képeknek a következménye, legfeljebb az önértékelésük csorbul általa. Ha mégis felismerik, hogy csoport-hovatartozásuk stigmaként nehezedik rájuk, ha eljutnak az ún. „stigma-tudatosság” (stigma consciousness) állapotába (Pinel, 1999), kérdés, hogyan reagálnak erre a felismerésre. Nyilván egyéni különbségek vannak abban, a stigma-tudatosság mennyire hatja át a sztereotípiákkal sújtott személyeket, és az is különbözhet, hogy a sztereotipikusan kezelt csoportok tagjai hogyan értelmezik saját, a sematikus módon elvártnak megfelelő, gyenge teljesítményüket. Paradox módon, amikor egy stigmatizált kisebbség tagja saját rossz teljesítményének magyarázatául mások előítéleteit hozza fel, védve ezáltal önbecsülését, önértékelését, éppen az alacsony teljesítmény lesz az, ami a stigma-tudatosság szintjét is növeli (Brown, Lee, 2005) 
	Hogyan lehet tehát reagálni a serdülőkorban már többé-kevésbé tudatosult sztereotípia-fenyegetésre, stigmatizáló véleményekre, megkülönböztető gyakorlatokra, mik a lehetséges válaszok, stratégiák ezekre a személyiség alakulására nézve ártó hatásokra? A frusztráció elfojtása és különböző betegségek – magas vérnyomás, depresszió, szomatizálás, stb. – összefüggését gazdag szakirodalom tárgyalja (csak hogy egy magyar példát említsek: Gyukits György kutatása a fiatal roma nők körében tapasztalt kiugróan magas depresszióról, Gyukits-Ürmös, 1999). Az iskolai teljesítmény és a diszkrimináció kapcsolatának is hatalmas nemzetközi irodalma gyűlt már össze. A nemzetközi szakirodalomban már jócskán van példa arra is, ami egyelőre a hazai kisebbségkutatásból teljes mértékben hiányzik, vagyis az etnikai kisebbség diszkriminációra adott lehetséges válaszainak szisztematikus elemzése. Ezt a monografikus igényű összegzést végezte el például Feagin és Sikes, amikor az amerikai feketék rasszizmussal kapcsolatos, több évszázados tapasztalatára adott reakcióit modellezte (pl. Feagin, Sikes, 1994). A szerzők szerint a faji-etnikai kisebbségi csoporthoz tartozó felnőttek viselkedése négy típusba sorolható: a visszahúzódás (withdrawal), a rezignált belenyugvás (resigned acceptance), a verbális és végül a fizikai konfrontáció jellemzi meghatározóan az egyes típusokat. Más kutatók viszont serdülők esetében megelégedtek egy hármas osztatú besorolással, amikor a lehetséges választípusokat a passzív, az aktív, vagy pedig az agresszív reakcióként azonosították (Phinney, Chavira, 1995). Mindazonáltal kérdés - és feltehetően továbbra is szakmai és elméleti vita tárgya marad -, vajon ezek az empírikusan megismerhető típusok elsősorban individuális, pszichoszociális, szocializációs, vagy éppen tágabb társadalmi értelmezési keretbe ágyazva értelmezhetőek-e. 

II. Serdülő roma gyerekek identitás-stratégiái – a kérdőíves kutatás tükrében

	Kutatásunk fő kérdése, vagyis: hogyan formálja az iskoláskor vége felé járó roma gyerekek identitását az a szűkebb, személyes társadalomlélektani közeg, amit az iskola, az osztálytársak és a család jelent, illetve az a tágabb társadalompolitikai feltételrendszer, ami az iskolák működését, a családok életkörülményeit, a serdülő gyerekek egymás közti viszonyait meghatározza, olyan kérdésre irányul, amit a romákra vonatkozó kutatások többnyire elkerülnek. Arra ugyanis, hogy túl a többségi társadalom szakértői és döntéshozói által jó szándékkal megfogalmazott törekvéseken – tehát például az iskolai integrációs programon -, túl a szociológusok által többször bebizonyított tényeken, amelyek a romák szélsőségesen hátrányos helyzetét többek között az iskolázatlansággal, ezáltal a munkaerőpiaci alkalmatlansággal magyarázzák (legutóbb például Kertesi, 2005), milyen is ez a világ a romák identitásának alakulása szempontjából. Kérdésünk az, milyen identitás-stratégiák rajzolódnak ki a pályaválasztás előtt álló roma gyerekek körében egy olyan skálán, amelynek egyik végpontján feltételezésünk szerint a saját kisebbségi csoporttal való azonosulás, a csoport-hovatartozás felvállalása áll, míg a másik végpontot az identitás feladása jelenti, mint a társadalmi beilleszkedés egyetlen lehetséges záloga.
	A kérdőíves kutatás projektív feladata, ugyanis az a kérés, képzeljék el nyolcadikos válaszolóink egy napjukat húsz év múlva, azt célozta, hogy 14-15 éves roma gyerekek önképét és jövőképét az etnikai identitás dimenziójában saját szövegeik alapján rekonstruáljuk. Olyan gyerekektől származnak ezek a szövegek, akik nyolcadik osztályba járnak az ország különböző iskoláiban – a fővárosban, megyeszékhelyeken, kisebb városokban vagy községekben, szerte az országban. Többségük normál tantervű osztályba jár, és a mintavétel szándékai szerint integrált körülmények között tanul (bár került a mintába néhány olyan osztály is, ahova csak cigány gyerekek járnak), tehát az iskolatársak-osztálytársak többsége a társadalmi többséghez tartozik. A résztvevő összesen 81 osztály osztályfőnökeinek becslése szerint a mintába került 1495 gyerek 26%-a roma származású - a kérdőíveken a gyerekek önbesorolása szerint ez az arány csak 18%-os, 3% válaszmegtagadás és további 3%, a származásra vonatkozó kérdésre nem etnikai típusú válasz adása mellett. (A szülők származására vonatkozó kérdésünk segítségével végül egy olyan „roma” kategóriát képeztünk, ahol romának tekintjük azt, aki szülei közül legalább az egyiket, illetve saját magát romának tartja. Az így meghatározott roma gyerekek a teljes minta 22%-át teszik ki.)
	A gyermekek által kitöltött kérdőív alkalmat ad számunkra, hogy a 336, magát romának (cigánynak, magyar cigánynak, beásnak, kolompárnak, illetve fél-cigánynak) tartó gyerek válaszait összehasonlíthassuk társaik, a nem-romák válaszaival. 
	A válaszolók háromnegyede vidéki város lakója, ötödük kistelepülésen él, és csak 2%-uk budapesti. A roma gyerekek aránya azonban kicsit különbözik a minta egészétől: egyharmaduk él falun, a többiek – a kevés budapestit leszámítva - városban. A nem roma gyerekek apáinak 44%-a legalább szakmunkás végzettségű, de közel negyedük érettségivel, 11%-uk felsőfokú végzettséggel rendelkezik. Ezzel szemben a roma gyerekek apáinak több mint fele legfeljebb nyolc osztályos végzettségű (közel egytizedük még ennél is kevesebb osztályt járt), alig negyedük rendelkezik szakmunkás képesítéssel, és csupán 3%-ot tesz ki azok aránya, akik érettségiztek. Minden bizonnyal ez az iskolázottsági különbség is hozzájárul ahhoz, hogy míg a nem roma gyerekek apáinak több mint háromnegyede állandó munkával rendelkezik, és kifejezetten munkanélküliként pedig alig 3%-ukat jellemezték, a roma apáknak nem egészen fele rendelkezik állandó munkával, viszont a munkanélküliek aránya a nem-romákénak közel négyszerese (11,3%). A nem roma gyerekek több mint fele olyan családban él, ahol rajta kívül legfeljebb még egy testvér nevelkedik, a roma gyerekek családjaira a magas testvérszám jellemző (negyedüknek még további két, 20%-uknak három, harmaduknak pedig négy vagy több testvére van). Mindezek az adatok a szociális háttér alaposabb ismerete nélkül is valószínűsítik, hogy a roma gyerekek a többségiekhez képest jelentősen hátrányosabb helyzetű családokban élnek.
	Iskolai teljesítményük jellemzéséhez csak felvillantva néhány adatot: A magukat magyar származásúnak megjelölő gyerekek közül 7%-os tett ki azok aránya, akik eddigi tanulmányi pályafutásuk során valamikor évet ismételtek, roma társaiknak azonban majdnem egynegyede bukott már meg az előzőekben, és egytizedüknek pótvizsgával sikerült a nyolcadik osztályba lépnie. A roma gyerekek tanulmányi átlaga is jóval alatta marad nem roma társaikénál, relatív többségük (43%) közepes tanuló, míg a nem romák közel 40%-a jó, és majdnem egyötödük jeles tanuló (ez roma gyerekek körében csak 4%-ban fordul elő). A hetedikes bizonyítvány átlagát tekintve a roma gyerekek 2,9-es átlaga áll szemben a nem romák 3,6-os átlagával. A gyengébb iskolai teljesítmény előre vetíti, hogy továbbtanulási terveik is különböznek: a nem roma gyerekek 40%-a gimnáziumban, 47%-a érettségit adó szakközépiskolában kíván továbbtanulni, ezzel szinte mindannyian esélyt szerezve arra, hogy később felsőfokú végzettséget szerezzenek, de roma társaik a gimnáziumot alig választják (14%), inkább a szakközépiskola felé orientálódnak (52%), és közel harmaduk szakiskolában folytatná tanulmányait, vagy egyáltalán nem kíván továbbtanulni.  
	Néhány kérdésünk segítségével azt próbáltuk megtudni, vajon roma és nem roma gyerekek számára az iskolai közeg – tanáraival, osztálytársakkal, az iskola továbbtanulásban játszott szerepével – hasonló feltételeket kínál-e. A válaszok összesítésével néhány paradoxnak tűnő eredményt találtunk. Az osztály nemcsak az oktatás színtere, hanem gyermekkori barátságok, közösségek kialakulásának lehetőségét is hordozza. Amikor azt látjuk, hogy a nem cigány gyerekek túlnyomó többségének (89%-ának) legjobb barátja szintén nem cigány, miközben a roma gyerekek „csak” 72%-ára jellemző, hogy saját etnikai csoportjából választ barátot, már gondolhatjuk, hogy a nem romák oldaláról zártabbak a határok, a roma gyerekek közül viszont néhányan legalább igyekeznek úgy értelmezni a világot, hogy a többségi társaik elfogadják őket. Az osztályközösség egészének megítélése még erősebben különbözött a két csoportban. A romák jelentősen felértékelték (egy ötfokozatú skálán 3,7-es átlaggal minősítették) az osztályukban uralkodó légkört, szemben a nem roma gyerekek 2,9-es átlagával. Talán nem tévedünk, ha arra gondolunk, a roma gyerekeknek a befogadás iránti vágya tükröződik ezekben az adatokban, miközben a többségi gyerekek éppen az ő jelenlétük miatt érzik klikkekre szakadónak, nem egységesnek az osztályközösséget. Amikor azonban egy olyan, szintén ötfokú skálán kellett bejelölniük válaszukat, amelynek egyik végpontján az iskolában érzékelt megkülönböztetés, kirekesztés áll, a másik végén pedig az, hogy a válaszolót olyannak fogadják el, amilyen, igen magas arányszámok mellett (4,3 illetve 4,4) már nem találtunk különbséget. A pszichológiai önvédelem jól ismert eszköze a státus quo elfogadásához szükséges kognitív disszonancia redukció, hiszen az önértékelés végzetes csorbításával járna, ha egy kérdőív-kitöltés szituációjában, nemcsak maga, hanem a kérdőív feltételezett olvasója, elemzője számára is beismerné, hogy ahol mindennapjait tölti, valójában elutasítják, fölösleges, zavaró tényezőnek tekintik.

Egy napom húsz év múlva – a roma gyerekek jövőképe

	A családi háttér, az iskolai eredményesség – vagy inkább nehézségek, kudarcok – a roma gyerekek jövőképét kényszerű keretbe fogja, amennyiben a vágyak reálisak, és a státus quo-ból indulnak ki. De egy olyan felkérés, hogy képzeljék el egy napjukat húsz év múlva, alkalmat adhat arra is, hogy elszakadjanak a realitástól, ne az elvárhatót, hanem inkább a megálmodottat jelenítsék meg. A rövid fogalmazások tényszerű mozzanatai (hol fog majd élni a jövőben, milyen lesz a lakása, milyen társat akar az életben, hány gyereke lesz, mi lesz a munkája, a hobbija, kik lesznek a barátai, stb.) alkalmasak arra, hogy a válaszolók a jövőben várható szocio-ökonómiai státusukat, életformájukat meghatározzák általa, de a tényszerű állítások mögött olyan információk is megbújnak, amelyek az értő olvasó számára a serdülő roma gyerekek identitás-szerkezetéről, identitás-stratégiáiról árulkodnak. 
	A roma gyerekek fogalmazásait összehasonlítva többségi társaik jövőképével csak kevés területen találunk különbséget. Szinte mindannyian dolgozni szeretnének – fiúk és lányok egyaránt. Jövendő elképzelt foglalkozásuk azonban jól tükrözte családi hátterüket: a roma gyerekek foglalkozási horizontján leggyakrabban valamely hagyományos fizikai munka áll, a nem cigányok között hasonló arányban a szellemi, humán foglalkozások (tanár, orvos, ápoló, stb.) szerepeltek. 

1.	táblázat: A jövőben elképzelt foglalkozás roma és nem roma válaszolók százalékában

	Roma 	Nem roma	Összesen 	
Nem említ konkrét típust	27	24	25	
Hagyományos fizikai	15	6	8	
Modern fizikai	3	5	4	
Hagyományos szolgáltatási	30	14	18	
Modern szolgáltatási	2	2	2	
Szellemi, nem humán 	3	8	7	
Szellemi, humán	8	16	14	
Más értelmiségi	2	7	6	
Védelmi 	3	6	5	
Művész, extra	1	4	4	
Egyéb 	6	8	8	
Összesen 	100	100	100	

	A roma gyerekek a vágyott mobilitást leggyakrabban a hagyományos szolgáltatási területeken képzelik elérni (a lányok gyakran fodrásznak, kozmetikusnak, pincérnek, eladónak készülnek, a fiúk pedig leginkább az autószerelést említik, de inkább ők azok, akik a hagyományos fizikai munkával (festés-mázolás, kőművesmunka, stb.) is megelégednének, csak stabil és biztos megélhetést biztosítson. Az, hogy jövendő életüket a családi háttérhez képest magasabb szinten képzelik, több összefüggésben is kiderül. Nem láttunk különbséget roma és nem roma válaszolóink között abban, hogy legtöbben önálló családi házat szeretnének (csak kevesen valamiféle luxust, fantázia-otthont, a hangsúly inkább az önállóságon, a kerten, a gyerekeknek külön szobán, a komforton van). Összességében a roma gyerekeket jellemzi inkább a felfelé törekvés: 38%-uk képzeli úgy, hogy élete a szülői házhoz képet gazdagabb, foglalkozása jövedelmezőbb és biztonságosabb, többnyire szakképzettséget igénylő lesz – a nem roma válaszolóknak csak 15%-át jellemzi a felfelé irányuló mobilitás vágya. A roma gyerekek több, mint negyede egyenesen a jelen helyzetből való kiszakadásként jellemzi felnőtt életét (28%, a nem romák 18%-ához képest).  
	A fogalmazások többsége optimista hangnemű, de itt is látunk különbséget: a roma gyerekeknek 71%-át, a nem romák 82%-át tekinthetjük alapvetően bizakodónak jövőjüket illetően. Csak ritkán tapasztaltunk explicit módon megfogalmazott veszélyérzetre utalást, ez is azonban inkább roma gyerekek szövegeiből volt kiolvasható, és oka leggyakrabban a szegénységtől való félelem volt. Bár arányaiban nem nagy, mégsem elhanyagolható az roma gyerekek 5%-ánál talált utalás a kiközösítésre, megkülönböztetésre. 
	A fenti megállapítások a közel 1500 kérdőív tartalmi kódolásán alapultak. A szövegek mélyebb elemzésének tanúbizonysága szerint viszont a roma válaszolók többsége jócskán rendelkezik már olyan tapasztalattal, ami saját csoportjától való eltávolodásra és a többségbe való beolvadásra ösztönzi: „Remélem, sikerül jó helyen elhelyezkednem. És majd a férjem is segít a gyerekek felnevelésében. A gyerekeim óvodába és iskolába is rendesen fogom járatni, mert fontos a beilleszkedés és a tanulás is...”
	A 14 éves roma gyerekek jövőről alkotott elképzelései mögött nem nehéz felfedezni azokat a nehézségeket, súlyos tapasztalatokat, amelyektől szabadulni kívánnak. Reflektálnak tehát a család tényleges életkörülményeire (hogy zsúfolt lakásban élnek, rossz anyagi körülmények között, szegényes infrastrukturális feltételekkel - pl. folyóvíz, benti WC hiányával), amelyről a kérdőív idevonatkozó adatai is árulkodnak. (Vezetékes víz csak a roma háztartások 84%-ában van, benti WC már csak 79%-uknál, vezetékes gáz kevesebb, mint harmaduknál, telefon pedig alig negyedüknél, és mindezek az adatok drámai különbséget mutatnak a nem-roma gyerekek családi adataihoz képest.) De reflektálnak azokra a családban megélt eseményekre, szülői viselkedésmódokra is, amelyek a hátrányos helyzet óhatatlan velejárói (tehetetlenség, alkoholizmus, agresszió, válás, anya elhagyása, stb.). „Ha én férjhez is mennék, csak 22-24 éves korban, ugyanis volt kitől tanuljak. Na de mindegy. Majd ha én egyszer férjhez megyek, akkor mindent megteszek, csak hogy jó férfit fogjak és próbálok fogni. De olyat, hogy a fiú dolgozzon, és majd ha összeállnánk, akkor rendesen tudjon eltartani. Pláne hogyha lesz egy gyerekünk. A fiú engem ne üssön, ritkán legyen kiabálós, és szeretném, hogy ő is csináljon házimunkát, persze az én dolgom, de egy fiú is tudjon és persze neki is legyen szakmája és dolgos legyen. De viszont az életemet, ha lehet, Budapesten tölteném a fiúval. De gyerek csak egy kell, ha hiszik, ha nem. mert egy gyereknek mindent meg lehet adni a világon...” Egy másik jövőkép pedig: „Egy nyugodt, csendes helyen fogok élni, ahol nincsen állandó verekedés-veszekdés, stb. ... Azt még nem tudom, hogy ki lesz a társam, de azt tudom, hogy nem lesz alkoholista, nem fog drogozni, nem gépezik, nem kártyázik. ... Szeretném, ha a gyerekeim jó körülmények között nevelkednének fel, és hogy ne szenvedjenek hiányt semmiben. Az iskolában meglegyen mindenük.” 
	Ugyanakkor a szövegek arról is árulkodnak, hogy a serdülők származási családjukat gyakran a romákra vonatkozó többségi sztereotípiák lenyomataként szemlélik, megfogalmazásaik a külső megítélés interiorizálásáról, a “cigányosnak” tartott viselkedés, életforma elutasításáról tanúskodnak. „Szeretnék egy szép kertes házban lakni, ahol a gyerekeim szépen játszhassanak. Egy szép körülményű utcában szeretnék lakni, azért, hogy a gyerekeim ne tanuljanak rosszat. ... Szeretnék egy olyan feleséget, aki szeret, törődik velem. És hogy soha soha ne legyen vita a házban. Szeretném, ha lenne egy autóm vagy egy motorom. Szeretnék egy jó iskolát a gyerekeimnek, hogy jót és okosat tanulhassanak. És hogy elvégezzék ők is az iskolát, és ne basszák el az életüket. Mert rosszpénzen ne keressék meg a kenyerüket. És ne menjenek el lopni, vasazni. Szeretném a gyerekeimnek megteremteni és megadni, de nem elkényeztetni a gyerekeimet. És azt szeretném, hogy büszkék legyenek rám.” Vagy egy másik megfogalmazásban: „... kifizetem a számlákat, nem csalok, nem hazudok, becsületesen fogok élni. ... Tisztán élünk és ne büdösen, piásan és tetvesen éljünk.” 
	A szövegek egy része tehát arról tanúskodik, hogy 14 éves korukra a roma gyerekek már szembesültek az előítélettel, a sztereotipikus megítéléssel, abban viszont különbség mutatkozik, hogy ez a tapasztalat milyen reakciót vált ki belőlük. Van, aki számára a “normális” – tehát nem cigányos - családi élet a megoldás, vagyis a cél: beolvadni a többségbe, átvenni azokat az értékeket, azt az életformát, amit a többségnek tulajdonítanak: „Ha felnövök, nagy városban lakjak a férjemmel együtt és ne szenvedjen hiányt majd semmiben a gyerekünk. Azt szeretném, ha nagy házunk lenne, amiben normálisan elférünk és normális családi életet élhetnénk. Ha lesznek gyermekeim, akkor szeretném, ha ők is minden iskolát elvégeznének és nekik is normális szakmájuk legyen.” „Legjobban azért szeretném az iskolát elvégezni, hogy a szüleim büszkék legyenek rám. Igaz, magamért is és majd a jövőbeli gyerekeim miatt is...” „Lenne állandó munkahelyem. ... és lenne kocsim és letenném a vizsgát, hogy a rendőr meg ne büntessen. Tiszta lenne a házam, az udvarom. És lenne az udvaron virág is, és öntözném őket. ... Lenne kertem, hogy ültessek benne paradicsomot, uborkát, kukoricát. Szeretném, hogy ne éhezzünk és a mindennapi kaja meglegyen.”
	Az is eredmény, ha sikerül kilépni a család nyomorúságos helyzetéből: „...meg szeretném valósítani az álmomat, még pedig hogy legyen belőlem valami, ha már az anyukámból és az apukámból nem lett. Nem szeretnék nélkülözésben élni.” 
	Találtunk példát viszont arra is, hogy a vágy nem áll meg egy ún. „normális” – kispolgári – családi idillnél, hanem nagyra törő, még ha megfogalmazója tudatában van is annak, hogy az ő társadalmi helyzetéből ez nem következik. „Én már eldöntöttem, hogy jogot fogok tanulni, de már sokan mondták, hogy nem könnyű dolog, ki is csúfoltak, de nem adom fel. Ügyvédnő leszek, ha minden sikerül.”
	A cigány sorsból való kimenekülés eszköze a szövegek szerint nemcsak a tanulás, a munka (állandó, biztos munka – ezt sokan kiemelték, mint a tevékenység típusánál, a foglalkozás fajtájánál is fontosabb elérendő célt) lehet, hanem a párválasztás is. Azok között, akik „magyar” társat képzeltek el maguknak a jövőben, a társ többségi hovatartozása már önmagában olyan célként jelent meg, ami a megvetéssel sújtott kisebbségi létből való kiemelkedést garantálja. „Pécsen fogok élni, átlagos lesz az otthonom, magyar lány lesz a társam. ... Azt, hogy ki lesz a társam, sajnos még nem tudom, de remélem, hogy jószívű lesz és kedves és magyar ...Remélem, a mostani magyar barátnőm lesz a feleségem, bár nem lehet tudni.”
	A fogalmazások összességében ugyan kisebbséget képeztek, de mégis megjelentek olyan jövőképek is, amelyek szerint a cigánysághoz tartozás nem a szegénységből és kirekesztettségből fakadó negatív tapasztalatokat jelent csak, és ezért elkerülendő életformát jelent, hanem a közösséghez tartozás pozitív élményét tükrözve felvállalható identitásról tanúskodik.  Persze az is fontos, hogy a vállalt roma identitáshoz a romákat elfogadó társ tartozzon: „…a feleségemet egy gyönyörű nőnek képzelem el, akinek nincsenek előítéletei.” Az egyik szövegben pedig tisztán megfogalmazódott, hogy a cigánysághoz tartozás nem szégyen, hanem büszkeség forrása: „Szép házat szeretnék, nem túl nagyot. Mindenkinek megmutassuk, hiába cigányok vagyunk, akkor is jól élünk, nincs semmi gond egymás között. Mondjuk én semmi pénzért nem lennék magyar, büszke vagyok a származásomra, és a gyermekeim is büszkék legyenek a szüleikre, ne legyen okuk szégyenkezni.” 
	A vágyképek azonban nem mindig állnak meg a realitás határánál. Továbbtanulni, szakmát szerezni, ügyvéddé, tanárrá, szociális munkássá, pszichológussá vagy vállalkozóvá válni, biztos munkához, kenyérkeresethez jutni, önálló, komfortos és tágas lakást, házat vásárolni, egy-két gyermeket biztonságban felnevelni ugyan nehezen elérhető, de csak a magyar társadalmi törésvonalak, a társadalmi valóság átfogó ismeretének tudatában kétségbe vonható vágyai a mai tizenéves roma gyerekeknek. A néha gyerekes nagyzolásnak tűnő, de a szűkre szabott perspektívának fityiszt mutató vágyképek némelyikéből is kiolvasható azonban az, hogy ezek megfogalmazói éppen a már sokszor megalázott, megkülönböztetett roma gyerekek: „Szép házam lesz, tele bútorokkal és jószággal, és két vagy három gyerekem lesz, több nem kell. Felvetetem magamat dolgozni és sose hagyom ottan, a családaimnak dolgozok. Az életemet jóra akarom vinni, és levizsgázom, és veszek egy kocsit, vagány ruhába járok .... elviszem a feleségemet vacsorázni, gyertyafénynél.. Gazdag szeretnék lenni.” „ Sok helyre szeretnék utazni a férjemmel kettesben. Olaszország, Spanyolország, New York, stb. Az életemet szeretném a halálom előtt szépen leélni. ... TV-ben is szeretnék szerepelni, például műsort vezetni, vagy táncolni, amit a legjobban szeretek csinálni...” „Sz-n szeretnék venni egy házat. Egy BMW autót. Egy feketehajú nőt, bombázó legyen. Szeretnék egy NIKE üzletet.”. ”Lesz egy éttermem, este baráti társaságommal, haverjaimmal leülnénk piálni – viszkizni a legdrágábból. Lenne egy családi házam, két fiam. A fiam ahogy megszületne, vennék neki egy sport motort. A feleségem Pamela Anderson másolata lenne.”

III. Az interjús kutatás eredményei: identitás-stratégiák

1. A szülői generáció

Kutatásunk során 40 szülővel – elsősorban anyákkal, néhány esetben apával – készítettünk személyes interjút, illetve több helyszínen folytattunk fókuszcsoportos beszélgetést összesen mintegy 60 szülővel. A megkérdezett szülők mindegyikének egy-egy 14 év körüli, nyolcadik osztályba járó gyermekével is készült célzott beszélgetés, tehát a szülő-interjúk és a gyermek-interjúk független elemzésén kívül alkalmunk volt arra is, hogy némi generációs összehasonlítást végezzünk, a generációk közti összefüggéseket is feltárjuk. 
	A beszélgetések egy csupán vezérfonalként szolgáló interjúterv alapján készültek. A beszélgetés főbb témái a következők voltak:

•	A család származása (Hogyan definiálja a család származását, mit jelent számára az, hogy roma/cigány származású - fontos-e számára a származás - fontosnak tartja-e, hogy gyerekei tudatában legyenek, milyen származásúak? 
•	A család kapcsolata romákkal és nem romákkal (Formális és informális kapcsolatok – családi viszonyok - ezek szerepe a romaság átélésében, vállalásában, illetve megtagadásában)
•	Romaság megítélése a többség-kisebbség viszony szempontjából (saját maga számára - a környezet szerint - konfliktusok, problémák származás miatt - előítéletek, tapasztalatok, a kérdés általános megközelítése)
•	Romaság: előny vagy hátrány? (családi, munkahelyi, iskolai, stb. környezetben - van-e különbség ebből a szempontból a generációk között? )
•	Milyen jövőt szán gyerekének? (A jövő tervezése szempontjából szerepe van-e annak, hogy roma – hogy romának neveli/nem neveli romának – szerepe van-e annak, hogy fiú vagy lány a gyerek? - ki segíti, ki hátráltatja abban, hogy elérje a gyerek, amit akar)

	Interjúalanyainkat lakóhelyükön kerestük fel, így valamelyest betekintést nyerhettünk a családok életkörülményeibe, lakásviszonyaikba, az otthonok felszereltségére is, valamint megismerhettük a lakóhely térbeli elhelyezkedését. Válaszolóink többsége vidéki kisvárosban élt, mintegy harmaduk budapesti, néhányan pedig kistelepülés lakója volt. Az otthonok – akár önálló házról, akár lakásról volt szó – minden esetben az adott település „szegényebb” részén – helyezkedtek el, legyen szó lakótelepről, falu széli, többségében cigányok lakta utcasorról, vagy éppen valamelyik pesti kerület többnyire lerobbant házairól. Ugyanakkor a lakások – esetleges zsúfoltságuk, szűkösségük ellenére – nem feltétlenül tükrözték a lakóhelyre jellemző perem helyzetet: kérdezőink többször is találkoztak felújított, rendezett, jól felszerelt otthonokkal. A látvány – és a szülők beszámolója alapján – úgy értékelhetjük, hogy válaszolóinknak csak kisebb része tartozik a szélsőségesen szegény, szegregált körülmények között élő, kirekesztett romák csoportjához, inkább átlagos szinten élő, néhány kifejezetten kiemelkedett roma szülő képezte interjús kutatásunk mintáját. Ezt a megállapítást a szülők iskolai végzettsége is tükrözte. Többségük a nyolc osztályon kívül szakmunkás végzettséggel, néhány közülük főiskolai diplomával is rendelkezett, és többen közülük részt vettek valamilyen - vagy (roma) civil szervezet, vagy különböző kormányzati program által nyújtott - képzésben. Ugyanakkor az anyák többsége egyáltalán nem rendelkezett munkaviszonnyal, és az apák közül is alig volt olyan, aki rendszeresen és legálisan dolgozott volna. 
	A megkérdezett szülők családjaiban átlagosan három gyerek nevelkedett. A legmagasabb gyerekszám 6 volt, igaz, találkoztunk gyermekét egyedül nevelő anyával is. Egyik anya – maga és férje roma származású – nem roma gyerekeket fogadott örökbe. Válaszolóink gyermekkori családjában azonban a mintában tapasztalt gyerekszám közel kétszerese volt a testvérszám, mintegy igazolva egy ilyen kis mintán is azt a tendenciát, hogy napjainkra a családtervezés, a gyerekszám korlátozása a roma családokban is jellemzővé vált. Ennek a változásnak többen hangot is adtak: „Mi már nem a régi szokás szerint élünk. Már nem mindent tartunk úgy, ahogy azelőtt csináltuk, mert már mások a szokások. A legtöbb helyen már nincs az, hogy túl sok gyerek van, mert az előtt sok helyen volt, hogy egy családban volt kilenc-tíz gyerek, korán szültek a lányok, 12-13 éves korukban már szültek.”
Az interjúk tematikus elemzése a kutatás szempontjából legfontosabb kérdések szerint történt. Mivel félig-strukturált interjúink bizonyos kérdésköröket minden egyes válaszolóval igyekeztek körüljárni, maga a kérdésfelvetés irányíthatta válaszolóinkat arra, hogy az adott témákban véleményt mondjanak, tapasztalataikat, emlékeiket megfogalmazzák. Ugyanakkor a szabadon folyó beszélgetés azt is lehetővé tette, hogy ki-ki azt a témát emelje ki, amelyet legfontosabbnak tekint, és adott alkalommal az éppen tárgyalt témán belül térjen ki más kérdéskörökre. Így például a gyerek iskolai helyzete módot adhatott a szülőnek arra, hogy összehasonlításokat végezzen saját gyermekkora, saját iskolázási története és a gyermeke mai tapasztalatai, a gyermek számára elérhető jövőbeli iskolai pályafutás között. Ugyancsak jellemző volt, hogy a fiúk és lányok esetében gyakorolt szocializációs mintákat a válaszoló szülő saját nemi szerepeinek tükrében tárgyalja, akár a kontinuitás, akár a változtatás igényének megfogalmazásával. Bármelyik kérdéskörről volt is szó, válaszolóink megszólalásait át-meg átszőtték azok a sztereotipikus vélekedések, amelyeket hol saját csoportjukra, hol a velük kapcsolatban álló más csoportokra vonatkoztattak. Ezek a sematikus vélekedések – auto- és heterosztereotípiák – a cigányság egészére, a cigányság különböző csoportjaira, illetve a nem-cigányok társadalmára vonatkoztak. A csoportok megkülönböztetése azonban nem mindenki számára elfogadható és gyakorolt eljárás, miközben tehát hangoztatták és maguk is alkalmazták a leegyszerűsítő általánosításokat az emberek bizonyos csoportjainak jellemzésére, többen szerettek volna ezen a megkülönböztetésen túllépni. Ezek a válaszolóink a sztereotipikus ítéleteket előítéletként értelmezték, az előítéletességet pedig az embercsoportok leértékelésének eszközeként – gyakran a rasszizmus megnyilvánulásaként - látták.

Régen és most
	Válaszolóink gyerekkora az államszocializmus éveire esett. A megszépítő múlt tehát egy olyan időszakra vonatkozott, amelyet nemcsak a saját élet, hanem a társadalom egésze szempontjából is cezúra választ el a jelentől. A rendszerváltozás – mint számtalan kutatásból tudjuk – drasztikus változást hozott a romák életébe, akik többsége alacsony iskolázottsága miatt a gazdasági átrendeződés első számú vesztese lett. A munkaalkalom hiánya, a már akár évtizedes munkanélküliség egy sor olyan folyamat kiindulópontjává vált, amelyet ma a társadalmi kirekesztődés, szegregáció, marginalizáció szavakkal írhatunk le. Beszélgetőpartnereink esetében ez - elsősorban a gettósodó kistelepülések lakói körében – az etnikai elkülönülés szempontjából volt releváns, itt érezték a legnagyobb különbséget a múlt és a jelen között: „Én is a szocializmusban nőttem fel. Nem számított, hogy cigány valaki. A cigányok rengeteget dolgoztak a gyárakban, vasúton, ők építették fel a fél országot. Lehetett dolgozni. Akkor vittek el valakit, ha nem dolgozik, most azért kap pénzt, ha nem dolgozik. Nem éreztem azt, hogy cigány vagyok. Én ugyanúgy jártam iskolába, a szakközépiskolában imádtak, mindenhol imádtak, szerettek, soha nem volt részem semmiféle diszkriminációban... Régen ugye tök természetes volt, hogy iskolába jártunk, voltak ezek a SZOT üdülők, vállalati üdülők. 25 évet lehúzott a keresztanyám a Posztógyárba, vitt minket nyaralni a Balatonra. Most egy wellness hétvégére nem tudom levinni a gyerekeket a Balatonra. Megvoltak a szocialista rendszernek az előnyei.”
	Nemcsak a romák esetében is közel teljes foglalkoztatottság, a viszonylagos anyagi biztonság miatt érezték kedvezőbbnek azt az életformát, amit az államszocializmus nyújtani tudott, hanem többen is utaltak arra, hogy a rendszerváltozás után a cigány-magyar viszony is megváltozott: „Régen nem volt ekkora megkülönböztetés a romák meg a magyarok között. Falun éltünk, nem is hallottam ilyet még a szülőktől se, meg a szomszédoktól se, hogy ennyire megkülönböztették volna a romákat, mint az utóbbi időben. Most szinte gyűlölik őket. De mindenhol. Egyszerűen kialakult ez a gyűlölködés a romákra, és az utóbbi időben, tíz-tizenöt év alatt éleződött ki ennyire. Mocskolják őket. ... A rendszerváltástól lett a legrosszabb. Előtte jobb volt.”
	Szinte társadalomtudományos igényességgel fogalmazta meg egyik válaszolónk azt a folyamatot, ahogyan a korábbi gazdasági-társadalmi rendszer összeomlásával kiéleződtek a csoportközi különbségek, és a hasonlóképpen lecsúszó, megkapaszkodni nem képes emberek egymás közötti viszonyai konfliktusossá váltak: „Ugyan a cigánytelepet fölbomlasztották, és beköltöztették az embereket a belső kerületekbe, a város szívébe – lásd Meszes, ugye jellegzetes bányászkolónia – de a telepi emberek megtalálták egymást. A családokat nem lehetett szétbomlasztani, a baráti kapcsolatokat nem lehetett szétbomlasztani. Mert fontos volt az összetartozás. Nem csak közöttünk, de az egész társadalomban. Aki tisztességesen dolgozott, azt megbecsülték. Mondjuk kevesebb bérért, meg rosszabb viszonyok között éltek, de nem volt annyira jelentős a különbség roma és nem roma család között, hogy az szemet szúrt volna, hogy az bántó lett volna. Ez nagyon érdekes volt, ugye a rendszerváltás után nagyon szélsőségessé vált a helyzet, azt lehet mondani, hogy a társadalom értékvesztetté vált. És akkor innentől kezdve az emberek elkezdték megkülönböztetni önmagukat másoktól. Másokhoz mérték magukat. Tehát mindenki, nagyon sokan munkanélküliek lettek, nagyon rosszul élték meg ennek a hatásait. És, hogy ki tudjanak kapaszkodni ebből, egyszerre elkezdték hasonlítani egymást. Azt mondták, hogy jó, én is munkanélküli vagyok, de még mindig jobb helyzetben vagyok, mint az a cigány család, vagy az a cigány ember. Akkor már kicsit jobban éreztem magam, hogy hát, nekem is rongyos a cipőm, vagy a nadrágom, de azért az övé sokkal rongyosabb. Tehát csak akkor fogom magam jobban érezni, ha rosszabb helyzetben látok másokat. Ez az embernek a sajátos vonása, sajnos. Most nagyon sarkítva, meg nagyon leegyszerűsítve a dolgot, mégis csak ez a folyamat zajlott le. Nagyon nagyok lettek a különbségek.”
	Bár a többség nosztalgiával gondol a múltra, volt olyan válaszolónk is, aki éppen a rendszerváltozás utáni helyzetet látja ígéretesebbnek gyermeke jövője szempontjából: „Hát szerintem azért most nekik könnyebb. … azért így visszaemlékszek, tehát anyunak se volt, szóval neki is sok munkahelye volt, mire egy fixet el tudott vállalni. Szerintem a mostani gyerekeknek, ami iszonyú jó dolog, sokkal könnyebb anyagilag is, mint régen.”

Iskolai szegregáció
	A rendszerváltozás előtti időszakban iskolába járó szülők számára természetes volt a romák és nem romák együtt oktatása. Alig volt olyan interjúalanyunk, aki ne tette volna szóvá, hogy az a gyakorlat – történjen bár spontán módon, vagy az iskola fenntartóinak szándéka szerint -, hogy a roma gyerekeket a többségtől elszigetelve oktatják, káros a kisebbségben lévők integrációja szempontjából. Többen is hangoztatták, hogy az egymástól különbözőek, a mások megismerése csökkentené az idegenkedést, a félreértéseket, és a későbbi harmonikus együttélést szolgálná. „Mi még úgy jártunk iskolába, hogy cigányok-magyarok együtt voltunk. Nem volt szó, hogy most te cigány vagy, vagy nem vagy cigány. Most viszont nem ismerjük meg egymást. És pont ettől tartok, hogy itt a falun belül is, mi még nem megyünk el egymás mellett úgy, hogy nem köszönünk. Ők viszont nem ismerik egyáltalán egymást, mert a magyar családok elviszik E.-be meg mit tudom én, hova a gyerekeket tanulni, és az az egy-két magyar gyerek elfogadja, de a többiekkel mi lesz? Ők nem is ismerik egymást.”
	Ugyanezt a gondolatot fejezi ki a következő interjú-részlet is, előrevetítve azt, hogy az etnikailag homogén, elkülönített cigány iskola alapfokú képzése után a roma gyerek továbbtanulását is megnehezíti az, ha nem érintkezik a többségi társadalom gyermekeivel. „Szerintem az nagyon nagy szégyen, hogy a magyar gyerekeket máshová íratják be. Csak egy-két magyar van itt, a fiaméknál, pedig kellene, hogy ismerkedjenek egymással. Az én fiamnak azért lesz most nehéz az új helyen, mert nem tudta megismerni a magyar gyerekeket, aztán nem is tudja, hogy hogy kell beszélni velük rendesen.” 
	Válaszolóink között volt azonban olyan is, aki maga is inkább a szomszédos város nem cigány többségű iskolájába vitte gyermekét a település mára teljesen elcigányosodott iskolájából, példázva azt, hogy a romák homogén csoportként tételezése félrevezető és nem tükrözi a valós helyzetet. Interjúalanyaink mindegyike az iskolát, a továbbtanulást a gyermek szempontjából a legfontosabb célnak tekintette, és csak alig találkoztunk olyan megnyilvánulással, ami szerint fiúk és lányok esetében mások lennének a szülői elvárások. A továbbtanulás horizontján többnyire csak a középiskola – szakiskola –, valamilyen szakképesítés megszerzése állt, de találkoztunk nagyra törő távlati tervekkel is: gyermekorvosi, történelem tanári, romológus diploma megszerzése is felmerült egyes esetekben. 

Megkülönböztetés, diszkrimináció
	Interjúink alapján úgy láttuk, a roma emberek mindennapi tapasztalata a megkülönböztetés. A megkülönböztetés egyes típusai – diszkrimináció az iskolai oktatás, a munkavállalás, a hatóságokkal való kapcsolattartás terén, vagy éppen a mindennapi élet legkülönbözőbb színterein tapasztalt előítéletes megnyilvánulások - válaszolóink többségéből a helyzetből való menekülést, a konfrontáció elkerülését, a sérelmek tudomásulvételét és a csendes alkalmazkodás taktikáját váltotta ki. Ha saját magukat igyekeztek is a csoportra vonatkoztatott sztereotipikus jellemzőktől különbözőnek tekinteni, hajlamosak voltak arra, hogy a többségi roma-képet közösségük egészére, vagy esetenként a romák speciális csoportjaira vonatkoztatva elfogadják, tehát mintegy a kívülről megrajzolt roma-képet magukévá tegyék. 
Legtöbben a munkavállalás kapcsán említettek diszkriminációs történetet. Akár rendelkeztek beszélgetéseink idején munkaviszonnyal, akár csak feketén vállaltak munkát beszélgetőpartnereink vagy házastársuk, visszatérő tapasztalatukként számoltak be arról, hogy a meghirdetett állásra éppen romaságuk miatt nem vették fel őket. „Mondjuk, ment az élettársam munkafelvételire, és meglátták, hogy milyen bőrszíne van, és akkor mondták, hogy nincs felvétel, de előtte, mikor telefonált, azt mondták, hogy van, menjen be. Mire beért, meglátták, hogy cigány kinézetű, azt mondták, hogy köszönjük, már betelt.” – vagy egy másik példa: „Ha elmegyek egy munkahelyet megnézni, volt olyan, hogy lebeszéltem telefonon, azt mondták, hogy megvan még, mire odaértem, mondták, hogy betelt.”
	Ugyancsak többen sérelmezték, hogy az önkormányzat vagy egyéb hatóságok megkülönböztetik a roma ügyfeleket. Ezt tapasztalta az az édesanya, aki volt férje, gyermekének nevelőapja agresszív viselkedése miatt a hatóságokhoz fordult, de nem kapott segítséget: „A gyermekjóléti szolgálat, a családsegítő, az önkormányzat… (nem segített). Tizenhárom följelentés volt ellene. Kijött a rendőr, azt mondta, hogy mivel cigányokról van szó, nem hajlandó segíteni. Az én kinézetem miatt. És azt mondta, hogy mivel mi cigányok vagyunk, fogjuk magunkat és költözzünk el onnan.” 
	Találkoztak megkülönböztetéssel a mindennapi élet legkülönbözőbb színterein is. Például többek közös élménye volt az, hogy – roma kinézetük miatt – figyelik őket az üzletekben, járműveken. A romákkal szemben hangoztatott, előítéleten alapuló vélekedés – amelyet igencsak ismertek válaszolóink, hiszen a beszélgetésekbe bármely téma kapcsán gyakran beleszőtték egy-egy jól ismert példáját – alapot szolgáltatott a többségi intézmények képviselői számára ahhoz, hogy különös figyelemmel kövessék roma klienseik lépteit, ezt azonban nehezen viselték el a megkülönböztetés áldozatai: „Úgy érzem, ha bemegyek egy közértbe vagy bemegyek egy nagyobb üzletbe, akkor azon nyomban azt nézik, hogy cigány. Volt olyan incidens, kerültem olyan szituációba, a lányom is ott volt, és hadd ne mondjam, hogy éreztem magam. ... Olyan dolog történt, hogy bementünk vásárolni, és én szeretek nézelődni, és a biztonsági őr odajött és kipakoltatta a táskámat. És utána pedig elég durván azt mondta, hogy na, szedjem össze. Én pedig mondtam, hogy nem azért jöttem be, hogy lopjak, hanem azért, hogy vásároljak. Megszégyenített. Úgy gondoltam, ha így bánnak velem, többet nem teszem be a lábamat.”
Válaszolóink különösen sérelmesnek érezték, ha a gyermeküket érte megkülönböztetés, diszkrimináció. A több hasonló történet közül kiválasztott alábbi interjúrészlet arra is rávilágít, hogy az előítéletes diszkriminációra adható válaszok között nemcsak az elkerülés, a megalkuvó alkalmazkodás, hanem a jogok ismeretében fogant számonkérés is előfordul: „Az iskolában volt például egy tanárnő, aki nagyon lenézte az én kisfiamat. Egyszer kifigyeltem, amikor elvittem az iskolába, hogy egy magyar gyerek odament és lökte ki a padból, hogy te már menjél innen oda hátra. A Robika meg nem ment, a magyar gyerek meg odament a tanárnőhöz és mondta, hogy a Robikát ültesse el onnan. És a tanárnő odament, fölállította a Robikát, és odaültette a magyar gyereket. Láttam, hogy a Robikának ez nagyon rosszul esik és akkor bementem szólni a tanárnőnek, hogy miért csinál ilyet, mikor az én gyerekem is ugyanolyan gyerek, mint a magyar gyerek.”
	Hasonlóan legalább verbális konfrontációt vállalt az az interjúalanyunk, aki nem tudta szótlanul eltűrni a cigányokat mint csoportot érő előítéletes megnyilvánulást: „Ha megyek a villamoson, látom, hogy felszállnak cigányok, és olyan lenézően nézik őket. Van, hogy nagyon idegesít, és szólok nekik, hogy miért nézed olyan lenézően. Vagy hogy szólnak neki, hogy büdös cigány, meg hülye cigány, akkor beszólok, hogy miért bántod, ő ugyanolyan ember, mint te vagy, ugyanúgy anya szülte, mint téged.”
	
Identitás 
	Annak ellenére, hogy minden interjúalanyunk cigánynak/romának vallotta magát, az etnikai hovatartozás felvállalása változatos formákban nyilvánult meg. A csoporttal való azonosulás skáláján a negatív önmeghatározástól az öntudatos cigány identitásig a legkülönbözőbb formákkal találkoztunk. Ha a teljes interjúszövegek alapján megpróbáljuk válaszolóinkat jellegzetes kategóriákba csoportosítani, a következő alaptípusokat kapjuk:

1.	A cigányságot megtagadó, negatív identitásúak:
Ennek a típusnak legszélsőségesebb formáját az az interjúalanyunk mutatta, akit nem cigány nevelőszülők neveltek, és 16 éves koráig – amíg a szakmunkásképzőben le nem cigányozták – nem is tudta, hogy roma származású, nem tudott különbséget tenni cigányok és magyarok között. „...ők magyarok voltak. Ha nem látszana meg rajtam, akkor le is tagadnám.” 18 éves korában megkereste vér szerinti szüleit, de ”...rosszul tettem. Mindegyik börtöntöltelék. És én nagyon örülök, hogy kikerültem közülük. .... Nagyon sok emberrel beszélgettem, és azt mondják, hogy a cigány kultúrát ápolni kell. Nem tudom. Én nem tudom elfogadni...”
 	Másik, ebbe a csoportba tartozó interjúalanyunk meghatározó negatív gyermekkori élményére hivatkozott: „Nagyon rossz volt nekem, csúfoltak... ez olyan rossz nyomot hagyott bennem.” Ezért ma is úgy érzi, a cigányokat a többség elutasítja: „Szerintem mindig így lesz, míg a világ világ... soha nem fognak minket elfogadni. Soha. ... tudod, mert a cigány az lop, csal és hazudik. Ez mindig benne van az emberekben.” 
	A gyermekkori kiközösítésen, verbális vagy fizikai agresszión, sztereotipikus véleményeken keresztül megtapasztalt kisebbségi helyzet bizonyos motívumai több interjúban is felbukkantak, az egész személyiségre kiható mértékben azonban csak interjúalanyaink mintegy egytizedére volt jellemző ez a kategória. Nem véletlen, hogy az ide sorolt szülők ma sem tudnak megbirkózni az előítéletekkel, nem kívánnak azonosulni cigány sorstársaikkal, elhatárolódnak tőlük. „Az az igazság, hogy sokan nem is próbálnak meg munkát keresni, dolgozni, vagy például a nyolc általános után, az nekik pont elég, nem is akarnak kiemelkedni. Ők nem is akarnak többet.” Ugyancsak ők utasították el leghatározottabban azt, hogy gyermeküket cigánynak neveljék. Egyikük, akinek gyermeke az iskolában roma kultúrát, cigány nyelvet tanul, így reagált erre: „Miért kell cigányul tanulni? Azzal hova megy, megy az Únióba? Mondtam, miért nem lehet angolt tanítani? Ennek nem veszik hasznát..” Másikuk pedig a lánya jövőjére gondolva így fogalmaz: „nem igazán akarok az életébe beleszólni. De az az igazság, ha egy mód van rá, ne legyen cigány a társa.”

2. A cigányságot kényszerűen vállaló, identitásukat csoportközi összehasonlításban megfogalmazók:
Ebbe a kategóriába interjúalanyaink 40%-át sorolhattuk. Ezeknek a válaszolóknak közös jellemzője, hogy elfogadják cigány hovatartozásukat, de identitásukat nem saját csoportjuk kultúrája, nyelve, szokásai, a családi hagyományok, hanem sokkal inkább a másik csoporttal – legyenek azok nem cigányok, vagy más cigány közösségek - való szembeállítás alapján fogalmazzák meg. Amikor a „másik csoportról” beszélnek, nem nehéz kihallani szavaikból azt a törekvést, hogy elkerülendő a többség által hangoztatott negatív sztereotípiák fenyegetését, ezeket a vádakat és ítéleteket igyekeznek áthárítani azokra, akiktől különbözni szeretnének. 
	Ide tartozik az az édesanya, aki így határozta meg magát: „Anyukám magyar, apukám cigány. Ilyen félvérek vagyunk. .. én valahogy a kettő között, ilyen vegyesen érzem magamat.” A két népcsoport közti különbségről pedig ezt mondta: „.. a magyarok, azok egészen más egyéniségek. .. olyan törekvőek. Fösvényebbek ... meggondolják, hova teszik a pénzüket. ... Ha a cigányokról beszélünk, ők egészen másabbak. A cigányok olyanok, ... ha ma van, de hogy holnap mi lesz, az már nem fontos. Nem előrelátóak.”
	Több esetben is előfordult, hogy a magát romungrónak, zenésznek, magyar cigánynak nevező interjúalanyunk az oláh cigányoktól igyekszik megkülönböztetni saját közösségét: „Miránk azt mondják, hogy mi ezek a romungró cigányok vagyunk, tehát úgy élünk, mint a magyarok. Nadrágba járunk, nálunk nincs az, hogy rózsás szoknya. Ez a hagyomány, ez tehát az oláh cigányoknak van, meg nem tudom, milyen fajta van még, több fajta verziója. Náluk van az, hogy nem jár a lány az iskolába, átveszi az anya-szerepet, főz, most, takarít, befogják ott ugyanúgy dolgozni, vagy jobbik esetben, ha nem megy el dolgozni, akkor keresnek neki egy férjet, férjjelöltet, és akkor tizenévesen már, sőt, 13-14 évesen nagy esküvőt csinálnak, dáridót, és akkor már ott van egy-két gyerek. Ez annyira meghatározó náluk, hogy így élnek, hogy nagyon ritka az, hogy valaki oláh cigány lány, és még 17-18 évesen tanul.”
	Oláh cigány származású férjével élő interjúalanyunk szerint szülei nem örültek házasságának. „Apukám zenész cigány volt, anyukám is, mert az ő apukája is zenész volt. .. (a férj családja) ... azok olyan nagyon másabbak, mint a magyar cigányok, a romungrók.”
	Gyermekeik identitásának alakításában is tettenérhető, hogy a saját csoport elfogadtatását éppen a másik csoporttól való elhatárolódással kívánják elérni: „Norbi, a kisebbik nagyon félt, szó szerint félt ... hallotta, hogy panaszkodtam, hogy „juj, nem lehet elférni ezektől a batyus cigányoktól a buszon”, mert ott fölszálltak, és mindenki az elejébe szorult, és akkor a Norbiba az benne volt, hogy batyus cigányok. És akkor nagyobb lett, és megértette azt, hogy mi cigányok vagyunk, és elkezdett bőgni, ez ilyen óvodás korban volt, és mondta, hogy „úristen, anya, mi cigányok vagyunk?”, és mondtam, hogy „figyelj Norbi, mi azok vagyunk”. És akkor úgy tudtam megmagyarázni, hogy mondtam, hogy mi vagyunk a szép cigányok, ők meg a rondák. És ez most olyan hülyeségnek hangzik, de csak úgy tudtam elmondani. ... És akkor elmagyaráztam nekik, hogy mi ilyenek vagyunk, és végül is amikor olyan cigányokról beszélnek, akkor azok rosszat csináltak. De vannak jó, normális cigányok, akik szépen élnek, és van olyan része, de ugyanúgy oda-vissza van ez a magyar embereknél is. És ezt nem kell szégyellni.” 
	Ha nem saját csoportjuktól különböző etnikai közösségtől, akkor a viselkedésük alapján eltérőektől igyekeznek elhatárolódni azok, akik fenyegetésként élik meg a cigányokra általában vonatkozó sztereotípiákat: „Sajnos a cigányok között azért vannak némelyek, akik rögtön megvadulnak. Azok miatt hiszi azt mindenki, hogy ilyenek a cigányok. Pedig mi nem ilyenek vagyunk.” Vagy egy jellemzőnek vélt iskolai konfliktus kapcsán ezt hallottuk: „… a szülők hozzáállása nem jó. Nem úgy állnak hozzá, hogy na, bemegyek, érdeklődök, hogy mi van a gyerekkel. Ez egy rossz cigány szokás.. más a vérük hőmérséklete, más a temperamentuma. Egyből lázad, egyből veszekszik. Nem tudom, hogy ez a származásból vagy a nevelésből jön.” Olyan szülő is akadt, aki – a nem-cigányokhoz hasonlóan – községükből inkább a közeli város iskolájába vinné a gyerekét, nehogy a cigány többségű iskolában káros hatások érjék: „A kislányt is elviszem, mert nem akarom, hogy elvesszen ezek között a gyerekek között.. .. Szerintem azért olyanok azok a gyerekek, mert nagyon keveset foglalkoznak velük. ... Elég agresszívek, elég nemtörődőek ezek a családok. ... lehet, hogy minél több gyereke van, annál kevesebb idő jut a másikra, vagy ők is olyan nevelést kaptak, és csak olyat tudnak adni. ... van, amelyik elviszi mocskosan a gyereket.” 
	Egyik interjúalanyunk, aki származási csoportja helyett a Jehova tanúi vallási körben találja meg a testvéri közösségét, úgy érzi, hogy hiába különbözik a romák többségétől, mert „az az igazság, hogy egy kalap alá veszik most már mindet. Mert az lényegtelen, hogy én egészen más vagyok, mint mondjuk a többi, és nem lopok, nem csalok, nem hazudok. A gyerekeimet is úgy nevelem. De ha kimegyek, biztosan úgy néznek rám is, mint arra a másikra, ha ilyen konfliktus van.”. Ugyanakkor szembeszáll azokkal a sematikus és lekezelő véleményekkel, amelyekkel a romákat mint népcsoportot illetik:  „...ahova most járok tanfolyamra, van egy ilyen óránk, amikor ilyen kérdések vannak, és a múltkor a tanár megkérdezte, hogy mit gondolnak a romákról. Hát voltak jó meg rossz vélemények. Egy ilyen idősebb asszony jelentkezik, mondja, hogy lopnak, hazudnak, koszosak, vasat-rezet lopnak, szaporodnak, mint a nyulak. Úristen, mondom. Neked nem jut más eszedbe, neked mindig ilyen dolgok jutnak rólunk eszedbe? És akkor mondtam, hogy ti meg, tudod, miért nem szaporodtok? Mert nektek első a karrier, első az, hogy legyen lakás, diploma, legyen pénz, legyen autó, minden legyen meg, és majd csak utána vállalunk gyereket. Addigra meg már teljesen beleöregedtek, és már késő. Mondom, a romák meg nem ilyenek. Ha jön a gyerek, jön. Nem ölik meg.”
	Még a cigányság deklarált felvállalása is a cigányoknak tulajdonított jellemzőkön való felülemelkedésből származik. Ahogy egyik interjúalanyunk fogalmaz: „... én például – lehet, hogy hülyeség – büszke vagyok arra, hogy cigány vagyok... azt, amit elértem, mint cigány gyerek. Nagyon kevés ember tudja elérni, és én elértem. .. és a munkámmal értem el, nem az, hogy lopni mentem, csalni mentem, hanem frankón a melóból.”

3. A cigányságot felvállaló, de a hagyományokat elvető identitásúak
	Interjúalanyaink mintegy ötödét soroltuk abba a csoportba, amelyet a roma identitásúak olyan képviselői alkottak, akik számára a hovatartozás, a származás felvállalása nem kérdőjeleződött meg, de a cigány kultúrát, a hagyományok követését inkább béklyónak tekintették, amely a mai életben csak akadályt jelent az érvényesülés, vagy csak egyszerűen, a többségi társadalomba való integrálódás szempontjából. Volt közöttük olyan, aki - saját kárán tanulva - gyermeke számára már nem kívánja a hagyományos cigány életformát továbbörökíteni. „15 és fél évesen szöktem el. Utána itt laktam, hol az én szüleimnél, hol az ő szüleinél laktunk. A lányom majd húsz-huszonkét évesen ráér. Vagy még akkor se. Nem tudom. Nagyon szeretném, ha megyen is továbbtanulni, akkor végigjárja. Szakmája is legyen. Ne kerüljön olyan helyzetbe, mer utólagosan bánja meg az ember.... Hát a lyánygyereket mindig jobban féltik, mint a fiút. Mer úgy vannak vele, hogy egy fiúnak mindent szabad, de egy lánynak nem. ... Szerintem senki nem akarja a saját gyerekének, hogy na most én férjhez mentem tizenöt és fél évesen, akkor te is menjél férjhez. Olyan szegény ne legyen, mint én. Meg ne legyen neki ennyi gyerek, négy gyerek. Még három se.” 
	Szintén a hagyományos cigány családokban megkövetelt, alárendelődésre épülő női szerep ellenében érvel az az anya, aki szerint „... a régi szokások nem voltak jobbak... a cigányoknak nem szabad ezt tenni meg azt tenni, nem mehet oda meg ide... Ez most azt hiszem, megváltozott... mindenki azt csinál, amit akar. Mindenki szabad ember. ... mint nő, mondom én.” Egy másik anya, aki a cigány hagyományokat foglalkozása szerint is ápoló (oláh) cigány férje miatt főiskola helyett a házasságot, a családot, a férj kiszolgálását választotta, elismerve a cigány hagyományok szépségét és értékeit, házassági kudarcát mégis ezekkel a hagyományokkal hozza összefüggésbe: „...a küszöbön belül keményen a cigány szokások és a roma törvény uralkodott. ... Az a régi, ősi erő, amit ők hoznak magukkal, ugye a cigányságnak nincs ezer éves írott kultúrája, mint a zsidóknak vagy másnak, ők mindent szájhagyomány útján meg a hátukon vitték tovább... Ők végigmentek Európán úgy, hogy megtartották a nyelvüket, a szokásokat, az öltözködésüket. És ez a szokás annyit jelent, hogy az öregek tisztelete, a gyerekek mindenek előtt, a nők mindig két lépéssel a férfi mögött, és a hierarchikus állapotokat mindig szem előtt tartani, az étel, az egészség, a gyerek, a szülők szeretete...” Lányait már nem kívánja ebben a hagyományban nevelni: „.. azt mondtam nekik, hogy remélem, hogy okulnak az én rosszul sikerült házasságomból. Sajnos pont annak volt köszönhető, ennek a maximalista elvárásoknak. Ezek a konvenciók sajnos nagyon sok családon belül nagyon komoly lelki sérüléseket okoznak mind a gyerekben, mind a lányban... Az örökös megfelelési kényszer.... Ha belépett hozzánk valaki, akkor fogadtam, kiszolgáltam, ha hajnali háromkor, akkor is megetettem-megitattam és utána elvonultam. Az én dolgom az volt, hogy kiszolgáljam őket és a gyerekekkel foglalkozzam..”
	Miután a megkérdezettek gyermekei közül néhányan az iskolában cigány népismeretet, esetleg cigány nyelvet tanulnak, illetve Pécs környéki válaszolóink számára felmerült a Gandhi gimnázium választásának lehetősége, a cigány nyelv tanulása többször is szóba került. A hagyományokat megtagadóknak azonban a modern nyugati nyelvek tanulása ésszerűbbnek tűnik, hiszen a továbbtanuláshoz inkább arra van szükség: „Azt nézik majd a főiskolán, hogy ott cigányul tanult meg beszél? Vagy kérik az olasz, angol vagy német tudást? Nem a cigány nyelvtudást kérik, hanem azt, hogy legyen egy angol, német vagy más nyelvtudás. Nem azt, hogy beszél-e kolompárul.”

4. A cigányságot mint kultúrát és hagyományt öntudatosan felvállalók
Végül a negyedik csoportba válaszolóink közel harmadát soroltuk. Az ide tartozó szülők számára a cigányság sajátos kultúrát, szokásokat, tulajdonságokat jelent, amelyek ha különböznek is a többségétől, számukra értéket jelentenek, büszkék rá. Egyikük például így fogalmazott: „... a kultúra szó valójában arról szól, hogy megismerjék azt a másik embert jobban, és ne ítélkezzenek. .. Mi hangosabban beszélünk, a magyarok meg azt hiszik, hogy kiabálunk, vagyis félelmet keltünk benne. Nem úgy van ... más a kultúránk, más a megjelenésünk, máshogy viselkedünk... hogy is mondjam? A latinokhoz, a spanyolokhoz inkább hasonlítanánk magunkat.”
	Többen is úgy érzékelik, hogy a romák között nagy az összetartás, mintha a külső fenyegetés ellen a csoportkohézió erősítésével védekeznének: „Mi cigányok sokkal jobban megértjük egymást, bárhol. Legyen Pest, vagy mit tudom én. Ha tudja, hogy a másik ember cigány, akkor rokonlelkek. Jobban szeretjük, mi sokkal jobban barátkozunk szerintem. ... Szóval mindegy, honnan jön az ember, ha a cigány, akkor hozzánk tartozik.” A születés véletlenje folytán kapott közösség nem lehet szégyen forrása: „Nem vagyok büszke. De azt nem értem, miért szégyellik. Ha annak született, azt kell felvállalnia. Most mi az, hogy büszke? A magyar az büszke, mert magyar?” Az is megfogalmazódott, hogy a különböző népcsoportok elférnek egymás mellett, nem szabad feladni a cigány identitást: „A cigányoknak más a kultúrájuk, de itt élnek Magyarországon, el kéne viselnünk egymást. ... Ha a kultúrát elfelejti, az identitását is viszi magával. Ez olyan, mint a nyelvet ápolni.”
	Egyik édesanya saját fejlődéstörténeteként látja, hogy a korábban csak reflektálatlanul elfogadott cigány identitását egy tudatos, még a korábban elfelejtett és mellékesnek tekintett anyanyelvet is újra felfedező viszonyulás váltja fel: „Szerintem fontos. Mert azért én se tagadtam soha... de nem gondoltam mindig így, hogy ez jó dolog, hogy nekem a hagyományokat vagy a cigányság történetét ismernem kellene. Az vagyok, és kész. De most már másképp gondolom. Például most cigány nyelvet tanulok, amire öt évvel ezelőtt azt mondtam, hogy tök hülyeség az egész, minek nekem, úgyse tudom hasznosítani. Most viszont már második éve tanulom.”
	Az ebbe a kategóriába tartozó szülők gyermekeiket is igyekeznek romának/cigánynak nevelni. „Vannak, akik szégyellik és nem mondják el. De mikor a gyerek már elég idős, el kell mondani a dolgokat. Mikor a gyerekek már ott tartottak, mi elmondtuk...” – vagy egy másik példa:  „Én mindig azt mondom, hogy az adott helyzetben és az adott elvárásoknak kell megfelelni, azzal együtt, hogy soha nem szabad elfelejteni, honnan jött. Meg kell felelni az iskolában, a munkahelyen, a házasságban. Azt mondom, hogy soha ne adja fel magát, soha ne szégyellje el, honnan jött.” Vagy egy másik interjúalanyunk szerint: „Azt kéne elfogadni Magyarországnak, hogy igen, vannak cigányok, és fogadjanak el minket úgy, ahogy vagyunk. Mi szeretjük a kultúránkat, nem tagadjuk le, hogy cigányok vagyunk.”
	Ha vállalják is csoport-hovatartozásukat, sőt, büszkék bizonyos tulajdonságaikra, kultúrájuk folyamatosságára, mégis több interjúalanyunk is említette, hogy saját maga, családja, vagy ismerőse nevet változtatott, hogy cigányos neve ne váltson ki azonnal ellenérzést, előítéleteket a többséghez tartozókból. „... előtte volt egy névváltozásunk, ez azért történt, mert gyerekek vannak. Meg nekem is jobb ez. ... Mindenki fajgyűlölő, a fehérek többsége fajgyűlölő.”
	Hosszabban idézzük egyik válaszolónk vallomását. Az interjúrészlet jól tükrözi az öntudatra ébredés és a közösségért tenni akarás szép példáját, amikor valaki, akit nem ért korábban identitás-fenyegetés, egy táborban összegyűlt roma gyerekek között lezajlott beszélgetés katartikus élménye hatására kezdett tudatosan reflektálni maga és társai hovatartozására: ”.. feltűnt, hogy a gyerekek nagy részének magyar neve van. És kérdeztük, hogy miért változott meg a nevük, és akkor a gyerekek mondták, hogy Orsósként született, cigány névvel, de mikor iskolába kerültek, akkor nemsokára rá a szülők úgy döntöttek.. mondták a gyerekek, hogy nagyon sokan csúfolták őket az iskolában.. Nagyon megdöbbentem ettől a helyzettől, és akkor elkezdtem beszélgetni a cigányságról. Volt egy 9 éves kislány, aki azt mondta nekem, hogy az életét is odaadná azért, hogy ha újból születne, akkor ne cigányként szülessen. Annyira mellbevágott ez a dolog, hogy egy 9 éves gyerek mi mindenen mehetett keresztül, hogy eljusson idáig, hogy ezt meg tudja fogalmazni. Micsoda gyötrelmek, fájdalmak tömege kellett ahhoz, hogy ez így kicsúcsosodjon.... Sokat beszélgettünk, egész estig beszélgettünk a gyerekekkel, és nem találtam a helyemet hosszú ideig. Hazajöttem, és elkezdtem gondolkodni, hogy mi történik a világban. Addig én búra alatt éltem. Soha nem ért semmiféle atrocitás. Mi kell ahhoz, hogy az ember úgy élje meg az életét, vagyis mi kell ahhoz, hogy egy gyerek, egy sérülékeny gyerek, vagy felnőtt. Mennyire befolyásoló tényező az, hogy milyen alapokkal rendelkezem, az, hogy a szülők nevelése, vagy a környezetnek a hatása mennyire jelentős. És rájöttem arra, mindenféle előzetes tanulmány nélkül, hogy ez pusztán véletlen. Ha én nem ebbe a családba születek, ugyanolyan sérülékeny lehettem volna, mint az a gyerek, vagy bárki más, akit ilyenek érnek. És akkor én rájöttem arra, hogy onnantól kezdve másképp közelítetem meg az életet. Azt gondolom, hogy ez egy hivatás. A gyerekeknek, fiataloknak ma is azt mondom, a felnőtteknek is, hogy ha nem viselkedünk úgy, ha nem adunk okot arra, hogy bántsanak, akkor nem bánthatnak. Csak a gyengét bántják, csak akkor, ha sebezhető felületet hagyunk. ... Azt gondolom, hogy az öntudat, meg az önértékelés nagyon fontos momentuma ennek a folyamatnak. ... Elkezdtem gondolkodni, mit is jelent nekem az, hogy én cigány vagyok? Miért szégyellik az emberek? Nekem ez olyan természetes, nekem ez fontos. Jó dolog az, hogy az vagyok. Egyrészt látom a különbséget a nem cigány emberek és magam között. Sok-sok dolog, hogy hogyan reagálnak bizonyos dolgokra, még akkor is, ha azonos a neveltetésünk, vagy a viszonyaink, akkor is a személyiségünk meghatározza, hogy reagálunk. És megtaláltam az értékeket. Megtaláltam azokat a dolgokat, amitől jó cigánynak lenni. Nem a bőrszínünk határozza meg az identitásunkat. Nem a nevünk határozza meg az identitásunkat. Hanem az, hogy egy közösségnek tagja vagyok. Egy olyan közösségnek, ami engem elfogad feltétel nélkül. Aki engem megtart, és segít, és szeret.”

2.	A roma identitás kialakulása

	Amikor a serdülő roma gyerekek fogalmazásaikban megpróbálták előrevetíteni, milyen az az elképzelt világ, amelyben húsz év múlva élni fognak, csak nehezen tudtak elszakadni attól a társadalmi valóságtól, amely kijelöli a számukra rendelt jövőt. Ha láttuk is, hogy ezekben a projekciókban a gyermeki fantázia segítségével egyeseknek sikerül átlendülni azokon a már ebben az életkorban bőségesen megtapasztalt akadályokon, amelyek hátrányos helyzetük, és – kimondva-kimondatlanul – roma származásuk miatt tornyosulnak előttük, ezek a szövegek arról keveset mondanak, mit jelent számukra ebben az életkorban a kisebbségi csoporthoz tartozás, a roma identitás. Az interjúk viszont, amelyeket ugyanebben a körben, tehát nyolcadikos roma gyermekekkel folytattunk, alkalmasnak tűnnek arra, hogy fejlődésében kövessük nyomon az etnikai azonosulás kialakulását. Vizsgálhatjuk, milyen elemekből épül fel az az identitás-struktúra, amelynek már szerves részei azok a tapasztalatok, amelyeket ezek a gyerekek éppen a roma származásuk miatt élhettek meg, megfigyelhetjük, hogyan helyezik el magukat abban a társadalmi közegben, amelynek kisebbségiként lehetnek részesei. 
	Főbb kérdésköreink – mióta van tudatában roma származásának, mit jelent ez számára, hogyan látja saját csoportja és a többségi társadalom viszonyát, tapasztalt-e konfliktusokat romák és nem-romák között, és ha igen, milyen területeken, mit vár romaként a jövőtől – szándékaink szerint lehetőséget teremtenek az identitás-stratégiák modellezésére, vagy legalábbis az ezekre vonatkozó feltételezések megfogalmazására. Egy pályaválasztási döntés előtt álló nyolcadikos gyerek számára valódi dilemmát jelenthet, hogy kisebbségi hovatartozását felvállalva készül-e továbbhaladni, vagy inkább ettől függetlenítve magát, a többségbe kíván-e beolvadni. Mindkét szélső eset mögött a megélt tapasztalatoknak és azok interpretációjának változatos példái állhatnak, amelyek segítségével nemcsak az identitás-fejlődés elméleteihez szolgáltathatunk empirikus bizonyítékokat, hanem talán közelebb kerülhetünk annak a társadalmi valóságnak a megismeréséhez is, amely keretet ad roma és nem roma gyerekek szocializációjának. 
	Az elemzés alapját képező közel száz interjú harmadát Budapesten, mintegy felét (46%) vidéki kistelepülésen, és egyötödét (21%) vidéki nagyvárosban készítettük. Az interjúalanyok kiválasztásánál törekedtünk arra, hogy hasonló arányban szerepeljenek közöttük fiúk és lányok – ez a törekvésünk nem teljesen sikerült, ugyanis a válaszolók többsége (60%) lány volt. 
	A felkeresett gyerekek jellemzően nagy családokban éltek. Interjúalanyaink csak 3%-ának nem volt testvére és valamivel több, mint negyedüknek csak egy testvére volt. A minta egészére a legjellemzőbb testvérszám a három volt, de ötödük családjában négy, további közel ötödüknél pedig ennél több gyerek nevelkedett. A magas gyerekszám inkább a kistelepüléseken élőkre volt jellemző, a három gyerekes család pedig Budapesten volt a leggyakoribb. A gyerekek kétharmada mindkét szülőjével együtt élt, 17%-ukat édesanyja egyedül nevelte, mintegy tizedük valamelyik szülőjével és annak új házastársával lakott együtt, néhányukat nagyszülők nevelték, és olyan válaszoló is került a mintába, aki jelenleg a gyermekvédelem krízisotthonában tartózkodik. 
	A megkérdezett gyerekeknek csak alig több, mint negyede számolt be arról, hogy mindkét szülője dolgozik (ez persze nem feltétlenül jelentett legális foglalkozást: többen említették, hogy apjuk vagy anyjuk feketén dolgozik, például árusít, napszámba jár, illetve többen közülük a település közmunka programjában vesz részt). További harmaduk édesapja, 16%-uk édesanyja rendelkezik kereső foglalkozással. A foglalkoztatás bármely formája Budapesten mutatja a legmagasabb arányokat, és a jövedelemszerző tevékenység a kistelepüléseken látszik a legkevésbé elérhetőnek.
	A minta egészét tekintve a gyerekek több, mint fele (55%) „magyar” többségű iskolába/osztályba járt, negyedük azonban olyan iskolába, ahol a gyerekek nagyobb hányada roma volt, és további 21%-uk szegregált cigány osztályban tanult. Ez utóbbiak elsősorban azokon az elcigányosodott kistelepüléseken éltek, ahol ha volt is iskoláskorú nem cigány gyerek, azt jellemzően a közeli település iskolájába vitték, megvalósítva ezzel a spontán szegregáció jól ismert jelenségét. A vidéki nagyvárosokban élő gyerekek alig ötöde járt csak cigány többségű osztályba, a fővárosi gyerekeknek pedig mintegy kétharmada olyan iskolában tanult, ahol a gyerekek többsége magyar volt, de a roma többségű osztályokba járóknak is voltak nem roma osztálytársai.
	Akár eszmélésük óta tudták, akár csak később szembesültek vele, válaszolóink mindegyike elfogadta, hogy romának született, ehhez a csoporthoz tartozik. Szinte nem volt azonban olyan interjúalanyunk, aki már a ténymegállapításhoz ne fűzött volna valamifajta minősítést, ítéletet, például - viszonyítást a többséghez: „Nem tudtam. Nem is érdekelt. És akkor meghalt a mamám, és találkoztam apukámmal, és tökre magyarnak néz ki, félig az is. És akkor kérdeztem anyut, hogy én mi vagyok, mert nem hiszik el, hogy én cigány vagyok. Kérdezték is, sok magyar is kérdez, hogy te ugye magyar vagy? Mondom, nem. Azt mondták, nem baj. Volt, aki meg azt mondta ... fúj, ne foglalkozzunk velük. Miért, mondtam, ugyanolyan ember vagyok, mint ti.”
	Az interjúk mintegy 40%-ában nem fogalmazódott meg explicit formában, hogy romának lenni előny-e, vagy inkább hátrány. Ahol azonban erre vonatkozó utalás történt, a mintánkba került fiúk között jelentősen többen voltak azok, akik számára a kisebbségi, roma lét hátrányt jelent, mint akik etnikai hovatartozásukat előnyként értékelték volna (39 vs 29%). Lányok esetében ez az arány éppen fordított volt. Lakóhelyük alapján viszont a budapestiek tértek el jelentősen a másik két települési csoporttól: csak közöttük voltak relatív többségben azok, akik számára romának lenni inkább büszkeség forrása, mintsem hátráltató tényező. Valaki ezt így fogalmazta meg: „Én már nem tudnék úgy élni, hogy magyar vagyok. De nem tudom, hogy miért. Csak így jön. Örülök, hogy ilyennek születtem. Legyek olyan, amilyennek születtem. Ha magyar lennék, akkor sem utálnám a cigányokat. A magyarokat sem utálom. Fel kell vállalni. Ezen mit kell szégyellni?”
	A megszólaltatott gyerekek túlnyomó többsége (több, mint háromnegyede) érzékelt, látott, vagy saját bőrén is tapasztalt már megkülönböztetést, diszkriminációt élete folyamán. Közöttük is az interjúk tanúsága szerint inkább a fiúk, lakóhelyük alapján pedig inkább a kistelepülésen, falun élők szembesültek azzal, hogy a társadalmi többség a romákat hátrányosan megkülönbözteti. „Én kiskorom óta tudom, már az óvodában mindenkinek mondogattam, hogy roma vagyok. Aztán szembesültem a diszkriminációval, és utána kicsit visszafojtottam magamban, és nem mondogattam...” 
	A mintába került gyerekek 80%-a ismeri azokat a negatív sztereotípiákat, amelyeket a többség tagjai a cigányok összességére vonatkoztatnak. Ezeket részben maga is alkalmazza, ritkábban saját csoportjának, inkább a tőle különböző roma közösségek tagjainak jellemzésére. „Belőlem nem nézik ki, hogy cigány vagyok. Van, aki meglátja, van, aki nem. Nekem ebből nem volt még problémám. .. Ha sötétebb lenne a bőröm, akkor is elővenném azt az énemet, hogy meglássák, hogy nem vagyok egy putris.” ... „Nagyon sok ember van, aki elítéli a cigányokat, mert akikkel találkoznak, pont olyanok, hogy csúnyán viselkednek, koszosak, és már úgy vannak elkönyvelve bennük, hogy a cigányok ilyenek, és ezért távolodnak el tőlünk.”
	 Fiúk és lányok között a legnagyobb különbséget a „más cigányokra” vonatkozó sztereotípiák hangoztatásában láttuk: a lányok kétszer gyakrabban jellemzik a tőlük különbözőeket a többség által elfogadott és gyakorolt kommunikációból jól ismert negatív vonásokkal. A budapestiek több, mint fele találkozott már azzal, hogy romaként negatív sztereotípiákat alkalmaznak vele szemben, a vidéken élők között ez az arány csak 33% körül van. Úgy tűnik, a vidéki nagyvárosok lakói igyekeznek leginkább ezeket a sematikus vélekedéseket inkább a másfajta, tőlük eltérő cigány csoportokra alkalmazni, például: „...az oláh cigányok között is vannak normálisak, .. de a legtöbb részük azoknak, azok alacsonyítanak le bennünket, a normálisabb fajtákat”, és ők a leginkább hajlamosak arra is, hogy a többséghez tartozókról, a nem cigányokról negatív jellemzést adjanak. „Én inkább cigánynak tartom magam. Mert nekem jobban tetszik ... sokkal jobban tetszik, mint a magyar. A magyarok sokkal ... fukarabbak... Így is az osztályunkban, ha egy zsömlét megeszünk, először végigvisszük a termen, és úgy eszünk...”
	Ha valaki cigányként iskolába jár, egy olyan közösség részévé válik, ahol akarva-akaratlanul szembesülnie kell az etnikai alapú kategorizációval. Bár volt olyan interjúalanyunk, aki egyáltalán nem érezte relevánsnak ezt a megkülönböztetést, hiszen: „A D-ba járok itt G-n. Ugye oda sok roma jár ebből a térségből .... Az egy vegyes suli, vannak cigányok, meg magyarok is. És nagyon jól megférünk, néha vannak természetesen gondok, de megférünk. Én nagyon szeretem a sulit, mert nagyon sok mindent ki tudnak használni a diákok. Itt most nem gondolok a magyarokra vagy a cigányokra külön, hanem a diákokra, így vegyesen. Nagyon sok szakkör van, rajzszakkör, informatika szakkör, sportszakkör, minden.” Ezzel együtt maga is elfogadta az etnikai besorolás létjogosultságát, érzékelhetően felvállalva hovatartozását: „Hát az én osztályomban körülbelül húsz százalék a cigány, nyolcvan százalék a magyar. De van például olyan osztály is, ahol a nyolcvan százalék cigány és a húsz százalék magyar.  Szóval az egész suliban az arány olyan ötven-ötven, de vannak osztályok, amelyeken belül több, illetve kevesebb. De nagyon jól elvagyunk, szóval nincs baj. Amikor néha vannak mégis ilyen balhék, akkor én nem keveredek bele természetesen, mert én nem szeretem az ilyen balhékat, de azért csak benne van az, hogy azért odaállok ahhoz, akinek igaza van. Meglepő, de legtöbbször a cigányoknak van igaza.”  
	Többségük azonban a cigány-magyar megkülönböztetést olyan viszonyulásként élte meg, ami nemcsak a sztereotipikus megítélés miatt volt sérelmes számára, hanem mert az előítéletességet, a távolságtartásban megnyilvánuló averziót érzékelte benne: „Vannak páran, akik nem barátkoznak cigányokkal. Meg olyan cigányok is, akiknek csak cigány barátai vannak. Meg vannak olyanok is, akik jobban szeretik a cigányokat, mint a magyarokat. De azokkal is szóba állunk, akik egyébként nem barátkoznak cigányokkal. Nem csúfolnak, csak egyszerűen nem barátkoznak velünk. Hát van, aki nem ragaszkodik a cigányokhoz, vagyis aki utálja őket úgymond. Azokon látszik, húzódnak tőlünk. Ha mondjuk odamegyek ceruzát kérni, nem küld el, csak azt mondja, hogy jaj nincs, vagy kitörött a hegye. Akkor én látom rajta. De baj nincs ebből. Ha egyszer nem akar, akkor nem kell. És nem is érdekel, bár azért rosszul esik.” Különösen sérelmes, ha az előítéletes kategorizáció és sztereotipikus megítélés tanár részéről éri a diákot: „Bementem egy történelem versenyre, és az igazgató odajött hozzám, hogy egy másik, gyengébb szakközépiskolában most van az iskolalátogatás, rossz helyre jöttem. Mondtam, hogy most jöttem a versenyre. Mikor megnyertem a versenyt, a csoportban elsők lettünk, akkor láttam az igazgatónőnek a fején ... hát tetszik érteni...” Vagy egy másik példa: „Az egyik cigány gyerek kérte a tanárt, hogy magyarázza el még egyszer a matekot. Azt mondta neki a tanár, hogy ő csak egy fizetést kap, ezért csak egyszer magyaráz.” 
	Ha roma és nem roma gyerekek egy iskolába járnak, az osztályokban egymás között is megtapasztalják az etnikai alapú törésvonalat. De annak is tudatában vannak, hogy nem véletlen, ha nem cigány szülők más iskolába viszik gyerekeiket. Ha a spontán szegregáció kifejezést nem is ismerik, a tartalmával már tisztában vannak: „Nem, a faluban sok a magyar, de azok inkább V-re mennek. Valamiért nem jönnek ide. ... Nagyon sokan vannak magyar gyerekek is a faluban. Szerintem azt hiszik, hogy nem jó az iskola. Meg hogy a cigányokat lenézik. Meg hogy sok cigány jár ebbe az iskolába, és azért nem engedik a gyerekeket.”
	Interjúalanyaink bőségesen hoztak fel példát arra, hogyan élik meg, amikor saját csoportjukat érintő előítélettel találkoznak. A megkülönböztetésre, rasszista előítéletességre adott válaszok aszerint is különböztek, hogy a sérelem a személyt mint individuumot érte-e, vagy pedig csoportja egészére irányult. Ha „a cigányokat” minősítik, a saját csoport közössége valamifajta védelmet jelenthet: „... vannak olyan emberek, akik lenézik a cigányokat. ... Egy kiránduláson voltunk, és pont egy másik osztály mellett álltunk, és a tanulók, hát lecigányoztak minket. Mi erre nem szóltunk semmit, de nem volt túl jó érzés. Együtt voltunk ott, az egész osztály.”
	A másokkal megesett diszkriminatív élmények is hozzájárulhatnak a saját csoport iránti szolidaritás megerősödéséhez: „Volt már, hogy az egyik barátnőm apukája azt mondta a lányának, hogy cigánnyal ne járjon. Meg hogy este ne menjen egyedül a cigányok miatt. Hát kicsit ideges leszek tőle ... mert nekem is elmondja, hogy az apukája azt mondja, hogy cigány fiúval ne barátkozzon. Mert nagyon sok ember tudatlan, csak azt tudja, hogy a cigányok milyenek ...” 
	Ugyancsak visszatérő élményük volt a megkérdezett gyerekeknek, hogy szórakozóhelyre, diszkóba nem engedték be őket cigányságuk miatt. Ilyenkor is a jellemző válasz az adott hely elkerülése, a konfliktus előli menekülés volt: „Volt már olyan, hogy elmentünk a diszkóba, és nem engedtek be, mert a tesóm barna bőrű.... Elmentünk a diszkóba, és sokszor nem engedtek be. Volt, hogy elmentem a barátommal, ő is roma, és ilyen baseball sapkában volt, rapper ruhában, és bemegyünk a diszkóba, az őr is tudja, hogy a sapka alatt nincs megcsinálva a haja. És azt mondta, vedd le a sapkádat, és akkor azt mondták, haza kell menni, nincs megcsinálva a haja. Valamibe bele akartak kötni. ... Volt, amikor visszakérdeztem, hogy miért kell belémkötni, nem mondanak semmit. ... Valamit vissza kell szólni nekik, de úgyse lehet. Nekimenni nincs sok értelme, mert úgyis az lenne, hogy mi kezdtük a balhét, ha nem is mi kezdenénk.”
	A csoport egészét érintő megkülönböztetés az interjúk tanúsága szerint azonban megerősítheti a csoport-hovatartozást, akár az identitás öntudatos felvállalását is: „Összetartóak vagyunk. Ha valaki az egyiket megsérti, akkor az összes kiáll mellette. Nincs senki kiközösítve. ... Akárhányszor megyünk valahová, akkor egyből látják rajtunk, hogy cigányok vagyunk. De minket az nem érdekel, mert jó lenni cigánynak... Nem tudom, miért. A hátunk mögött elmondanak mindent, de akkor se érdekel minket. Magyar az anyanyelvünk, de ha egyszer cigányok vagyunk, akkor cigányok. Nem kell azt tagadni.” 

	Ha nem a cigányokra mint csoportra vonatkoznak az előítéletes vélekedések, rosszindulatú minősítések, hanem a serdülő gyereket személyében éri sérelem – különösen, ha azok a serdülőkorban fontos társas kapcsolatok alakulásába durván beavatkozó szülői elvárások formáját öltik -, már nehezebben feldolgozható konfliktusokat okoznak. „Meg most, hogy serdülök fel, sok lány van körülöttem. És tényleg csak barátok, nagyon jó haverok, de az anyjuk eltiltja őket tőlem, mert ugye roma vagyok. És némelyik barátomat azért vesztem el, mert ők az anyjukra hallgatnak, vagy esetleg az apjukra.”
	Ugyanennek az interjúnak a következő, hosszabban idézett részlete egy kamaszkori szerelmi történetet elmesélésén keresztül bizonyítja, hogy elbeszélője tisztában van a cigányokkal szembeni irracionális gyűlölettel, ami nemcsak a magyar lánnyal való kapcsolat alakulását nehezíti, hanem – legalábbis a megbántott fiú félelmei szerint – akár az ellene irányuló fizikai agresszióban is testet ölthet: „Igen, egy év és két hónapot jártam egy lánnyal, egy magyar lánnyal. ... És ez alatt az egy év, két hónap alatt pont azért lett egyszer vége, mert a szülei fajgyűlölők. ... Most jóban vagyunk, egy ideig össze voltunk veszve ... De látszik, hogy szeret, csak nem akar velem járni. De nagyon jól elvoltunk, nagyon szerettük egymást. Csak néha az volt a rossz, hogy el kellett távolodnunk egymástól, meg azt kellett hazudnunk sok mindenkinek, hogy nem is vagyunk együtt, a szülei miatt. Mert egy időben figyeltettek minket a tanárokkal is, mindig megpróbáltak minket szétszedni. Olyan is volt, hogy a Vivi apukája feljött az iskolába, és elég szépen lecseszett, szinte már úgy volt, hogy el kellett mennem, mert ha ott maradok, akkor az lett volna, hogy meg is üt. És akkor azt gondoltam, na jó, nekem elegem van, nem akarok sem magamnak, sem a Vivinek rosszat, szakítok vele. Szakítottam vele, szegénykém elsírta magát, aztán visszamentem. És utána meg az volt, hogy mondta a Vivi az apjának, hogy „végleg szakítottam a Norbival, miattatok, mert miattatok nem lehet”. És azóta úgy tudták, hogy nem járunk. ... De az nagyon rossz volt annak idején, hogy tényleg sehova nem tudtam menni vele emiatt. És mindig mindenkit be kellett vonni, hogy menj el moziba a Flórával, mondd otthon azt hogy vele mentél, és akkor majd én is odamegyek, mindig ott kellett lenni valakinek, nem tudtunk soha kettesben lenni. Az alatt az idő alatt, amíg együtt voltunk, folyamatosan bujkáltunk. Az apja, az meg olyan ember, hogy kajak alkoholista. Egyszer majdnem el is ütött, és szerintem nem véletlenül. Egy ember, akármennyire be van rúgva, akkor is látja, hogy egy gyerek az út szélén megy. Ő meg ment a kocsival, olyan 60-70-nel, én meg az árok szélén mentem, ő meg dudált, erre én beugrottam az árokba, mert ő meg rám rántotta a kormányt. És akkor kiszállt, és kiabált, hogy én hogy képzelem, hogy az út közepén megyek. Lehet, hogy azért is szerettem ennyire belé a Vivibe, mert ennek ellenére velem maradt. Mert mindenki eltávolodott tőlem. És neki nagyon rossz volt az, hogy hazament, és mindig hazudott, hogy hol volt, minden nap hazudott. Pedig én mondtam neki, hogy inkább ne legyél velem, inkább menj haza és mondd meg az igazat. De ő mindenáron velem akart lenni. Szóval ez olyan volt, mint egy film.” 
	A többségi társadalom irányából érkező fenyegetés, negatív megítélés, megkülönböztetés ellen a roma közösség, ezen belül is elsősorban a család – jellemzően a kiterjedt nagycsalád, a szülők rokonságával, unokatestvérekkel együtt – jelentett válaszolóink számára olyan védelmet, az anyagi és érzelmi biztonság támogató hálóját, amelyet az interjúk többségében megemlítettek: „... én például felszállok egy villamosra, és egyből kapcsolatot teremtek a szememmel egy romával. Nem tudom, miért, de mindig azt veszem észre rajtuk, hogy istenem, romák vagyunk, össze kell tartanunk. És akármilyen fajták vagyunk, akkor is...” Érdekes módon éppen a budapesti interjúalanyaink beszéltek nagyobb arányban a családi összetartás szerepéről, akik pedig – legalábbis falusi válaszolóinkhoz képest – inkább éltek nukleáris családban, a rokoni kapcsolatok egy részétől térben elszakítva.
	Az interjúkból az is kiderül, a gyerekek egy része a velük, romákkal szemben tanúsított előítéletes, rasszista megkülönböztetést képesek tágabb kontextusban értelmezni, például aki úgy látta: „Amerikában úgy tekintik a feketéket, mint itt Magyarországon a cigányokat.”, vagy aki a cigányellenességet a magyar társadalom xenofóbiájával hozta összefüggésbe: „Magyarországon minden más fajt elítélnek. A kínaiakat is nagyon utálják. Sokszor láttam már én is kínait dzsippel meg minden, és akkor ott állt egy magyar ember, csúnyát mondott rá: nézd a kínait! Nekünk nincsen, nekik meg van, a bevándorlóknak...” Még azzal is szembesülni kellett egyiküknek, hogy a rasszista diszkrimináció legszélsőségesebb formáját, a megvetett, kirekesztett népcsoport fizikai megsemmisítését célzó náci népirtás történelem órán említett példáját osztálytársai őrá és a mai cigányokra vonatkoztatta: „Szóba jött az egyik órán, hogy Hitler hova különítette a cigányokat. Először a zsidókat, másodszor a cigányokat akarta kiirtani. És ez kicsit szarul esik, mert egy csomóan rám néztek. .. Meg azt mondták, milyen kár, hogy Hitler nem  hajtotta végre, hogy előbb a romákat irtsa ki.”
 	A diszkriminációra, a romákkal szemben alkalmazott negatív sztereotípiákra, az előítéletes megnyilvánulásokra, tehát az etnikai identitás fenyegetésére adott válaszokat a bevezetőben említett három típus -  passzív (rezignált tudomásulvétel, beletörődés), aktív és agresszív reakció - szerint kategorizáltuk. Bár az interjúk 43%-ában nem találtunk utalást a lehetséges reakciókra, a fennmaradó esetekben a legjellemzőbb válasznak a verbális konfrontációt, tehát az aktív választ találtuk, például: „Volt egy kb. 110 centis gyerek, elkezdte nekem mondani, hogy cigány, cigány, dig-dig, babot eszik, megnő. Mondtam neki, hogy elkaplak, megverlek, csak gyere be a suliba. Jött a suliba, elkezdett szemétkedni velem, mondtam neki, hogy fejezd be, nem akarlak megverni, nem akarok rögtön első nap verekedni.” Ez különösen a fiúk körében fordult elő, akik amúgy is gyakrabban említettek olyan sérelmet, amelyért legalább szóban igyekeztek visszavágni. De számos példát találtunk az elfordulásra, a kikívánkozó válaszreakció elfojtására is: „Volt egy olyan incidens, tavaly, anyukámnak volt a szülinapja, és elmentünk egy étterembe, és mondta a pincér, hogy romákat nem szolgálunk ki. .. apám 45 éves létére fölállt, elsírta magát, és kimentünk.” Vagy egy másik példa: „Amikor megyek hazafelé, akkor beszólnak nekem, hogy büdös cigány, meg ilyenek. Hát rájuk hagyom, nem foglalkozom vele. Semmi értelme.” „.A múltkor buszoztam, felszállt egy kismama, felálltam, át akartam adni a helyet, ő meg mondta, hogy cigány után nem ülök le. Én meg úgy voltam vele, hogy csöndben maradtam, és kész.”
	Fizikai elégtételről, tettleges agresszív válaszreakcióról – ha nem is saját tapasztalatból származóan, hanem egy-egy általuk ismert esetről beszámolva – csak kevesen tettek említést, vagy esetleg példájukkal azt érzékeltették, hogy a cigányos temperamentum könnyen vezethet tettlegességhez, még ha ezt jobb is elkerülni:  „...szerintem egy nagyon temperamentumos, beszólogatós, visszaszólogatós vér ez. Mert ha tényleg felidegesítenek, kihoznak a sodromból, akkor előjön ez, és nem hagyom magam. Nem keveredek bele ilyen verekedésekbe, bántalmazásokba, de azért ...” Ezen a téren azonban nem volt különbség lányok és fiúk között.
	 Nyilván személyiség-függő – bár nehezen elválasztható a személyeket körülvevő társadalmi közeg gátló vagy bátorító hatásától -, hogyan reagál valaki a megkülönböztetésre, megalázásra, fizikai fenyegetésre, vagy éppen csak a tőle való elhúzódásra, a többséghez tartozók térbeli elkülönülésére. Interjúalanyaink egy részéből a megkülönböztetés éppen a cigányok iránt érzett szolidaritás erősödését, a roma identitás felfedezését segítette elő. Ezekben az esetekben mindig tetten érhetünk valami olyan személyes élményt, emléket, ami az öntudatra ébredést kiváltotta. Ilyen lehet, ha valaki családi hatásra, vagy más, számára tekintélyt jelentő személy segítségével fel tudja dolgozni, mit jelent Magyarországon a roma kisebbséghez tartozni, ha ezért tudatosan megismerkedik népcsoportja történelmével, nyelvével: „Testvéremmel, meg az apámmal nagyon sokat beszélgetünk erről, hogy miért különböztetik meg a romákat. Meg egyáltalán, hogy miért nem magyar? Miért nem azt mondják, hogy magyar? És ugye megtudtam az utóbbi években, az iskolából és a szüleimtől, hogy mi Indiából származunk, onnan kezdtünk el vándorolni, vándorló nép voltunk, mindenhol szinte megfordultunk, Amerikától kezdve Angliáig mindenhol vagyunk, de Mátyás király itt megengedte, hogy letelepedjünk. És nagyon nagy kultúrát hoztunk be, szóval a magyar mulatós zene az egyenlő a cigányzenével. És régen azt mondták, hogy ez egy külön zenei világ, ez egy külön stílus de most már Amerikában mondjuk azt mondják, hogy a magyar zene az egyenlő a cigányzenével. Szóval nagyrészt a magyar zenei kultúra az az, amit mi hoztunk be. ... Amikor például ezt megtudtam, akkor büszke voltam magamra. Sokszor vagyok büszke. Most például van egy ének, amit nagyjából le tudtam fordítani. És apám nem is segített, ő azért tud cigányul, én csak sejtem, kapizsgálom a cigányt, és akkor büszke voltam magamra, mert magyar gyerekek is, meg cigány gyerekek is meg vannak őrülve ezért a zenéért. Az L.L. Junior meg a Stefano.” 
	Ugyancsak támaszt jelent a csoport-hovatartozás öntudatos felvállalásához, ha olyan közösségre talál valaki, amely feladatának tekinti az etnikai közösségi tudat megerősítését, a különbözőségben rejlő értékek felismertetését és ezen keresztül pozitív önkép kialakítását. Ilyen lehetett az a roma gyerekek számára szervezett nyári tábor, amelybe interjúalanyunk is eljutott: „Az ösztöndíj és a nővérem által kerültem ebbe a közösségbe, és amikor először voltam, nagyon jó viszonyba kerültem mindenkivel, barátságba, és nagyon jól éreztem magam. Éreztem, hogy mások is olyanok, mint én. Régebben is éreztem, de most jobban. ... Vártam egész évben, mert tudtam, hogy jó lesz. Tudtam, hogy vannak olyan emberek, akikkel jól tudom érezni magam. ... Én szeretnék evvel a dologgal megismerkedni, a romológiával, hogy a cigányoknak az etikáját, viselkedését figyelni. ... Még nem képzeltem el, hogy ilyen közösségben fogok dolgozni, de ha lenne ilyen lehetőség, én szívesen elvállalnám.”
	Az identitás fejlődésének szakirodalomból ismert szakaszolását alkalmazva megkíséreltük interjúalanyainkat aszerint osztályozni, vajon a kérdezés időpontjában etnikai identitásuk fejlődésének melyik szintjére jutottak el. Válaszolóink között azonos arányban (38-38%) voltak azok, akik az ún. „reflektálatlan”, illetve akik a „feltáró” kategóriába kerültek, és csupán 22%-ukról mondhatjuk azt, hogy önazonosságuk a „beteljesült” szakaszba érkezett. Összhangban az eddig ismertetett különbségekkel fiúk és lányok között azt találtuk, hogy a lányok relatív többsége saját romaságát kevésbé érzi problematikusnak, hiszen közülük kevesebben szembesültek etnikai csoportjukat érő fenyegetéssel, így kevésbé is érzik szükségét hovatartozásukat tematizálni. 
	Mindezek alapján végül roma serdülő interjúalanyainkat identitás-stratégiájuk szerint csoportosítva a következő modellekhez jutottunk el: 

1. Romaként egyenrangúságra törekvők, bizonyítani akarók
A válaszolók relatív többségét (40%) azok a fiatalok alkotják, akik nem megtagadva származási csoportjukat, a felnőtt életükről szóló terveikkel (továbbtanulás, szakmaszerzés, saját lakás, független anyagi lét, nem korai házasságkötés, kevés gyerek, stb.) akarják bizonyítani, hogy romaként sem másodrendű állampolgárok, ugyanarra képesek, mint a többségi társadalom tagjai. „Nem szégyellem, hogy cigány vagyok, és hogy merem vállalni, tehát megmondom mindenkinek, hogy cigány vagyok, de nem nagyon vagyok oda a szokásokért. És a zenéket sem nagyon szeretem...”. „A családom is cigány, tehát én is az vagyok, ezt nem tagadom le, és szerintem amennyit én tudok a többi cigányról, az mondjuk így elég. De hogy többet tudjak, az nem kell....Szerintem cigánynak azért jó lenni, mert ő különbözik a magyartól. Ő azért büszke. Vagy a magyar azért érzi különlegesnek magát, mert ő mondjuk más, mint a cigány. Tehát mindenkiben van egy olyan érzés, hogy én más vagyok”. „Azért, hogy az egyik ember feketébb, mint a másik, nekem az semmi. Lehet, hogy feketébb, de ugyanúgy ember, és ugyanúgy érez. Szerintem ugyanúgy harcol azért, hogy elérje azt a célt, amit kitűzött magának. Tehát ugyanazokat csinálják, de a szín az mindig ott van... nekem az nem számít, hogy ki milyen színű. Nekem csak az, hogy milyen a belső értéke...” Ebben a kategóriában kiemelkedő arányban szerepelnek a budapesti interjúalanyaink.

	2. A cigány hagyományokat öntudatosan  felvállalók
 	A minta mintegy harmadát öntudatos, a cigány hagyományokat felvállaló, azokat fenntartani kívánó fiatalok alkotják. Ebbe a korántsem homogén csoportba soroltuk azokat a válaszolóinkat, akik számára a cigány kultúra olyan többlet-értéket jelent, amely megőrzése, ápolása akár foglalkozásként is megjelenik a jövőről alkotott elképzelésben, például: „.. a bátyám hegedült, régen a Rajkóban, én pedig ott fogok most táncolni. Ez a cigányoknak a vérében van, ez a latin tánc”, de azokat is, akik a tradicionális cigány életformát, többek között a családi szerepekre vonatkozó előírásokat is követni szeretnék. „Másabb egy cigány lány, jobban érzi azt, hogy mit akarok, mit tudok.. Az én családomban azt szeretném, ha lesz, hogy azért tartsák a hagyományokat.” Talán nem véletlen, hogy kevesebb lány került ebbe a csoportba, mint fiú, hiszen a lányok között többen említették, hogy a korai gyermekvállalást, a férfiaknak alárendelődő feleség szerepet nem tartják összeegyeztethetőnek továbbtanulási vágyaikkal. A hagyományos cigány szokásokról például ezt mondta egyikük: „...az oláh cigányok 14 éves korukban lefoglalják a párjukat. Ha akarja, ha nem, és el kell vennie a lányt, hiába nem szereti”. Vagy: „Nálunk ez a szokás, hogy a feleségnek nem illik dolgozni...” Lakóhelyük szerint viszont a falusiak közül kerültek többen ebbe a kategóriába. 

	3. A többségbe beolvadni kívánók
	A harmadik csoportot (16%) azok az interjúalanyaink alkotják, akik legszívesebben beolvadnának a többségbe, a teljes asszimilációt választanák. Az egyik idetartozó interjúalanyunk, aki érzékeli a két etnikai csoport különbözőségét, viselkedésével – az elfogadás reményében - inkább a magyarokhoz igazodna: „.. hát mikor velük vagyok (romákkal), szoktam azt, hogy én is úgy viselkedek, hogy beváljak nekik, de rájöttem, hogy nem kell nekem az. Inkább viselkedem úgy, hogy mindenhol megfeleljek, tanároknál is, és akkor nem lesz abból baj.  ..elmagyaráztam nekik (romáknak), hogy viselkedjetek úgy, ahogy kell, mert az élet nem arról szól, hogy kimegyek az utcára és hangosan ordibálok...” Ők azok, akik külsejükben is igyekeznek a többséghez hasonulni (pl. öltözködéssel, hajfestéssel, zenei ízléssel), akik nem cigány társat választanának maguknak, esetleg külföldön képzelik el a jövőjüket. „Többen mondták, hogy szerencsésebb vagyok, mert rajtam nem látszik. És emiatt jobban tudok majd elhelyezkedni... Ha pincérnőként elhelyezkedek, akkor ne lássák rajtam, hogy én roma vagyok... nem feltűnősködni...”.”Én a saját lábamra akarok állni, és úgy próbálom meg. Úgyis mindent nekem kell megcsinálni. Vannak ezek, akik inkább nem dolgoznak, segélyt mennek kérni, ételt, de dolgozni nem mennek. Én inkább éhen halok, de nem fogom zaciba adni ezt meg azt, meg kérni, inkább éhen halok.”
	
4.	Öngyűlölő, negatív identitásúak
	Végül a gyerekek kicsi, de nem elhanyagolható csoportját öngyűlölő, negatív identitásúként írhatjuk le. Ezek a serdülők – legalábbis az interjú szövegek tanúsága szerint - csak keserű tapasztalatokat szereztek eddigi életük során romaságukkal összefüggésben, így mindent, ami a kisebbségi sorsra emlékezteti őket, megtagadni igyekeznek. A szélsőségesen negatív beállítottságra vonatkozó példa: „... Nem is érdekel. Én ki akarok ebből lépni. Én ilyen világot nem is akarnék látni soha többet, ha megtehetném. Meg is teszem. Kell. ... Nem tudom, miért születtem annak. Inkább lettem volna egy patkány.”

	Az identitás-kategóriák ismeretében néhány újabb összefüggésre is rávilágíthattunk. Evidensnek tűnik, és kis interjús mintánkon be is bizonyosodott, hogy aki már rendelkezik diszkriminációs tapasztalattal, az inkább hajlamos arra, hogy roma csoporttagságát hátrányként élje meg. Nem mindegy azonban, milyen társas környezetben él, iskolájában, ahol napjai nagy részét tölti, kik veszik körül. Úgy láttuk, a „magyar” többségű iskolába járók nagyjából azonos arányban ítélték származásukat előnynek vagy hátránynak, azok között azonban, akik roma többségű, de nem szegregált osztályban tanultak, többen voltak, akik romaságukat elfogadva, annak pozitív oldalait élvezték. Nyilván számukra nagyobb védelmet jelentett a hasonlóak, a saját csoport közössége, mint azok számára, akik az osztályban nemcsak etnikai, hanem számszerű kisebbséget is alkottak. Akik pedig egyáltalán nem is érintkeztek a többséghez tartozó gyerekekkel, mert szegregált osztályokba jártak, az interjúk során a cigánysághoz tartozást inkább hátrányként élték meg. A roma közösség, ezen belül is elsősorban a család összetartását kiemelők között kétszer annyian voltak, akik e támogató háttér ismeretében cigányságukat pozitívumként élték meg, mint akik az interjúkban nem tettek említést a szűkebb vagy tágabb etnikai csoportjuk által nyújtott biztonságról.
	Az előny/hátrány dimenziót az etnikai identitás fejlődésének stációira vetítve azt tapasztaltuk, hogy míg a reflektálatlan szakaszban lévőkre az előnyök és hátrányok azonos arányú említése volt jellemző és az ún. feltáró szakaszba tartozók körében inkább a romasághoz fűződő hátrányok hangsúlyozódtak, addig akit az ún. beteljesült szakaszhoz soroltunk, azok túlnyomó többsége romaságát kifejezetten a másságból származó többletként értékelte. Az pedig már az interjúkból kiolvasott  identitás-típusok meghatározásából következik, hogy a romaságukat felvállalók két különböző megjelenési formája, tehát a romaként bizonyítani kívánók illetve a roma hagyományokat felvállalók csoportja egyenesen előnyként értékeli csoport-hovatartozását, míg a negatív identitásúak, valamint az asszimilálódni kívánók szinte kizárólag hátrányként látják azt, hogy cigánynak születtek.  
	Ha pedig azt vizsgáljuk, vajon az identitás-típusok szerint osztályozott válaszolóink az identitás fejlődésének melyik szakaszában állnak, a következő összefüggésekre láthatunk rá. Akik már ebben az életkorukban a többségbe való beolvadást, az asszimilációt választanák, nagyjából egyforma arányban mutatják a feltáró és a beteljesült szakasz jellegzetességeit. A romaként bizonyítani kívánók túlnyomó többségének etnikai identitása viszont éppen az ún. feltáró szakasznál tart. Már érzékelik, milyen nehézségek állnak előttük, de még nem döntötték el, cigány identitásuk felépítése, vagy éppen a többségi életforma átvétele biztosítja-e inkább számukra a kívánt társadalmi integrációt, az egyenrangú állampolgári létet. Akik életüket a roma tradíciók követésével képzelik el, jellemzően két körből kerülnek ki. Nagyobbik részük azért nem kérdőjelezi meg ezeknek a hagyományoknak a létjogosultságát, mert tulajdonképpen nem is foglalkoztatja őket etnikai hovatartozásuk. A család, a közösség, ahová születtek, a generációkon keresztül megőrzött szokások, életforma, a tradicionális nemi szerepek, a cigányok kultúrája és zenéje, esetleg a saját nyelv mind természetes és sorsszerű adottságot jelent számukra. Kisebb hányadukat viszont úgy látjuk, mint akik eljutottak etnikai identitásuk beteljesült szakaszához: a hagyományok követése esetükben olyan tudatos választás, amelyben egyaránt szerepet játszanak a cigányok történelméről, hőseiről, kulturális és művészi teljesítményeikről szóló ismereteik, valamint az az elhatározás, hogy felnőtt életüket ennek a népcsoportnak a szolgálatába kívánják állítani – szociális munkásként, romológusként, vagy akár politikusként. 

Összegzés

Nyolcadikos roma gyerekek körében végzett kutatásunk során serdülő gyerekek viszonyát vizsgáltuk saját etnikai csoportjukhoz abból a célból, hogy megértsük, mennyire része önképüknek etnikai identitásuk, milyen hatással van a jövőről alkotott elképzeléseikre az, hogy a roma kisebbséghez tartoznak. Meggyőződődhettünk arról, hogy ebben az életkorban a roma gyerekek már bőséges tapasztalattal rendelkeznek arról, mit jelent ebben az országban egy megvetett, sztereotípiákkal sújtott, elnyomott kisebbség tagjának lenni, milyen kitörölhetetlen nyomot hagynak bennük azok a keserű tapasztalatok, amelyek iskolai, mindennapi életüket kísérik, amelyek baráti, szerelmi kapcsolataikba is mélyen beavatkoznak. Mind a spontán módon megfogalmazott szövegek, mind pedig az etnicitás kérdéskörét személyes beszélgetésekben körüljáró interjúk alapján úgy tűnik számunkra, az etnikai önazonosság kialakulásának meghatározó tényezője az a stigma, amivel a többségi társadalom a romákat sújtja. Akár személyesen átélt konfliktushelyzetekből, akár roma társaikkal együtt megélt kiközösítő, averzív, verbálisan vagy ritka esetben akár ténylegesen agresszív megnyilvánulásokból származik is az a tudás, amit a romákat kívülről érő megítélésről szereznek, ez a kívülről megalkotott kép áthatja saját maguk és csoportjuk egészének megítélését is. 
	A kívülről sugallt negatív kép óhatatlanul valamifajta reakciót vált ki az érintettekből – adott esetben azokból a serdülőkből, akik éppen abban az életkorban vannak, amikor identitásuk formálódik, megszilárdul. Ha a rasszizmus, a diszkrimináció, a sztereotipikus megítélés a roma gyerekek mindennapi tapasztalata, akkor nehezen elképzelhető, hogy a saját, többségitől eltérő származási csoporttal való büszke azonosulás felvállalása legyen a domináns stratégia. Mégis – legalábbis az általunk megkérdezett nyolcadikos gyerekek körében – a legnagyobb csoportot azok alkották, akik származásukat nem megtagadva kívánnak érvényesülni, bizonyítani az életben. Hogy azután sikerül-e ez nekik, még nem tudni. A többségitől markánsan és hátrányosan eltérő iskolázási esélyeik nemigen valószínűsítik, hogy a számukra már túl korán kijelölt mellékúton meg tudják-e majd valósítani a többséghez tartozókéhoz hasonló foglalkozási, lakhatási, életmódbeli elképzeléseiket. Ezeknek a gyerekeknek az aránya pontosan egybeesik a szülői generáció azon csoportjának arányával, akik cigányságukat a különbözőség tudatában, a megkülönböztetéssel harcolva, de mégis vállalják. A gyerekek másik jellemző és viszonylag népes csoportja – szintén nagyjából a szülőkéhez hasonló arányban – a hagyományos cigány életformát választók összessége. A gyerekcsoportban – a szülőktől eltérően - megjelent az a típus is, amelyet az asszimiláció vágya jellemez. (Feltehetően egy nagyobb, más módszerrel kialakított mintán a felnőtt generációban is találnánk hasonló csoportot, a mi interjúalanyaink kiválasztása azonban a magukat romaként azonosító gyerekeken keresztül történt. Így nem is számíthattunk arra, hogy eljutunk azokhoz a roma származású szülőkhöz, akik a többségbe való beolvadást, az asszimilációt választották.) És mindkét generációban szembesülnünk kellett a stigmatizált, rasszista előítéletek által sújtott, a diszkriminációt nap mint elszenvedők azon csoportjával, akiket a megalázás, a megkülönböztetés tapasztalata maga és etnikai csoportja ellen fordított, akiket öngyűlölőnek, negatív identitásúnak neveztünk.
	Különösen a fogalmazások jövőre vonatkozó szövegeiből, de részben az interjúkból is az derült ki számunkra, hogy az etnikai identitás alakulása szempontjából ebben az életkorban a gyerekek java része már túl van a reflektálatlanság állapotán, és ahogy sűrűsödnek a tapasztalatok, sokasodnak az emberi viszonyokból, élethelyzetekből fakadó, a családi és iskolai szocializáció során megszerzett ismeretek, úgy kerül folyamatosan vizsgálat alá a „ki vagyok én” kérdése is. Úgy látjuk tehát, hogy vizsgálatunk alanyai már kezdik érteni, hova születtek, de még bíznak abban, hogy akár hangsúlyozottan roma öntudattal, akár a többségbe való beolvadás árán, de sikerül majd helyt állniuk az életben. Ahhoz azonban, hogy felvértezzék magukat a diszkriminációval, a megkülönböztetéssel szemben, hogy önérzetük rombolása nélkül védhessék meg magukat a rájuk mint etnikai kisebbségi csoport tagjaira háramló sztereotípiáktól, hogy megőrizhessék mentális egészségüket és a rájuk váró feladatok elvégzéséhez szükséges egészséges önértékelésüket, nem elég elfordulni, beolvadni, álomvilágba menekülni. Nyilván elsősorban a többségi társadalom kötelessége, hogy lehetővé tegye a különbözőség felvállalását, elismerje a kisebbségi etnikai azonosságtudat létjogosultságát. Egy elfogadóbb környezetben a roma kisebbséghez tartozó serdülő számára sem fenyegetést, hanem akár büszkeség forrását jelenthetné az, hogy cigánynak született.

	

Brown, R. P. – Lee, M. N. (2005): Stigma consciousness and the race gap in college academic achievement, Self and Identity, 4: 149-157 

Breakwell, G.M. (1986): Coping with Threatened Identities, London, Meuthen

Feagin, J.R., Sikes, M.P. (1994): Living with racism: The Black middle-class experience, Boston: Beacon Press

Gyukits György – Ürmös Andor (1999): A roma nők véleménye egészségi állapotukról és egészségügyi ellátásukról. Mentálhigiéné és Pszichoszomatika (3–4): 54–60.

Hamilton, D.L.-Rose, T.L. (1984): A látszatkorreláció és a sztereotip nézetek fennmaradása, In: Hunyady Gy. (szerk.): Szociálpszichológia, Gondolat, 1984

Havas G.-Kemény I.-Liskó I. (2002): Cigány gyerekek az általános iskolában, Oktatáskutató Intézet – Új Mandátum, Budapest

Kertesi Gábor (2005): A társadalom peremén. Romák a munkaerőpiacon és az iskolában, Osiris 

Phinney, J. (1992): The multigroup ethnic identity measure: A new scale for use with adolescents and young adults from diverse groups. Journal of Adolescent Research, 7. 156-176

Phinney, J.S.-Chavira, V. (1995): Parental ethnic socialization and adolescent coping with problems related to ethnicity. Journal of Research on Adolescence, 5, 31-53

Pinel, E.C.  (1999): You’re just saying that because I’m a woman: Stigma consciousness and attribution to discrimination. Self & Identity, 3, 39-51.

Steele, C.M. – Aronson, J. (1995): Stereotype threat and the intellectual performace of African Americans. Journal of Personality and Social Psychology 69, 797-811.

Tajfel, H. (1981): Human groups and social categories: Studies in social psychology. Cambridge University Press

Young, I.M. (1990): Justice and the Politics of Difference, Princeton: Princeton University Press

Voci, A. (2006): The link between identification and in-group favouritism: Effects of threat to social identity and trust-related emotions, British Journal of Social Psychology, 45, 265-284

Wakefield, W. D. – Hudley, C. (2005): African American Male Adolescents’ Preferences in Responding to Racial Discrimination: Effects of Ethnic Identity and Situational Influences, Adolescence, Vol. 40, No. 158, pp. 237-256

FÜGGELÉK
1. táblázat
A minta néhány jellemzője

Az iskola jellemzői	Város	Falu	Összesen	
	Iskolák	Felkeresett 8. osztályok	Megkérdezett tanulók	Iskolák	Felkeresett 8. osztályok	Megkérdezett tanulók	Iskolák	Felkeresett 8. osztályok	Megkérdezett tanulók	
	száma	száma	száma	
Méret*	
Kicsi 	4	4	62	6	6	88	9	10	150	
Közepes  	13	25	433	7	11	195	20	36	628	
Nagy 	16	33	667	1	2	31	17	35	698	
Roma származású tanulók aránya a 8. osztályosok között (%)**	
Alacsony	13	28	553	4	5	77	17	33	630	
Közepes	11	21	409	3	5	101	14	26	510	
Magas	9	13	200	7	9	136	16	22	336	
Kap-e az iskola integrációs normatívát?	
Igen	5	6	126	1	1	23	6	7	149	
Nem 	28	56	1036	13	18	291	41	74	1327	
Együtt	33	62	1162	14	19	314	47	81	1476	

* Az iskola mérete:
Kis iskola: tanulói létszám: 200 fő alatt; 
Közepes méretű iskola: tanulói  létszám: 200-399 fő
Nagy iskola: tanulói létszám: 400 és több fő
	** Roma származású tanulók aránya az iskola 8. osztályosai között  (a tanulók önbesorolása alapján):
Alacsony: 10 százaléknál kevesebb
Közepes: 10-30 százalék
Magas: 30 százaléknál több

2. táblázat

A megkérdezett tanulók megoszlása származás és az iskola településének típusa  szerint 

Település típusa	Származás	
	Roma	Nem roma	Összes tanuló	
Főváros	2,8	1,8	2,0	
Vidéki város	64,5	80,1	76,7	
Község	32,7	18,1	21,3	
Együtt	100,0	100,0	100,0	
A tanuló származása (%-os megoszlás)	21,3	78,7	100,0	
A tanuló származása  (N)	318	1177	1495	

3. táblázat

A megkérdezett tanulók megoszlása származás, a település típusa és az iskola mérete szerint 

A település típusa	Az iskola mérete	Származás	
		Roma	Nem roma	Összes tanuló	

Város

	Kicsi   	9,1	2,3	3,5	
	Közepes  	49,1	35,5	38,0	
	Nagy	41,8	62,2	58,5	
	   Összesen	100,0	100,0	100,0	

Falu

	Kicsi	27,9	28,1	28,0	
	Közepes	47,1	69,6	62,1	
	Nagy	25,0	2,4	9,9	
	   Összesen	100,0	100,0	100,0	
    
Együtt

	Kicsi	15,4	7,0	8,8	
	Közepes	48,4	41,8	43,2	
	Nagy	36,2	51,2	48,0	
	   Összesen	100,0	100,0	100,0	

4. táblázat

A megkérdezett tanulók megoszlása származás, a település típusa és az iskola színvonala* szerint 

A település típusa	Az iskola színvonala	Származás	Összes tanuló	
		Roma	Nem roma		

Város

	Gyenge	15,9	6,3	8,1	
	Közepes	72,9	67,4	68,4	
	Jó	11,2	26,3	23,5	
	   Összesen	100,0	100,0	100,0	

Falu

	Gyenge	19,2	9,5	12,7	
	Közepes	61,5	79,5	73,6	
	Jó	19,2	11,0	13,7	
	   Összesen	100,0	100,0	100,0	
    
Együtt

	Gyenge	17,0	7,0	9,1	
	Közepes	69,2	69,9	69,8	
	Jó	13,8	23,1	21,1	
	   Összesen	100,0	100,0	100,0	

* Az iskola színvonala: összefoglaló mutató az iskola 8. osztályosainak a minta-átlaghoz viszonyított tanulmányi átlaga, az évismétlők
 aránya, valamint a középiskolában továbbtanulni szándékozók aránya alapján.

5. táblázat

A megkérdezett tanulók megoszlása származás/ identitás, nemek és az iskola településének típusa szerint

A település típusa	A tanuló neme	Roma származású, romának vallja magát	Roma származású, nem-romának vallja magát	Nem roma származású	Együtt	
Város	Fiú	14,0	4,9	81,1	100,0	
	Lány	16,8	3,4	79,8	100,0	
	Együtt	15,5	4,1	80,4	100,0	
Falu	Fiú	23,8	5,0	71,3	100,0	
	Lány	35,9	3,9	60,1	100,0	
	Együtt	29,9	4,5	65,6	100,0	
Összesen	Fiú	16,0	4,9	79,1	100,0	
	Lány	20,4	3,4	76,2	100,0	
	Együtt	18,3	4,2	77,5	100,0	
Nemenkénti arányok	Fiú	43,4	58,1	50,3	49,4	
	Lány	56,6	41,9	49,7	50,6	
	Együtt	100,0	100,0	100,0	100,0	

6. táblázat

A megkérdezett tanulók megoszlása az  etnikai-szociális háttér* és az iskola színvonala szerint,
 az iskola településénektípusa szerinti csoportokban   

A település típusa	Az iskola színvonala	Roma, szegény háttér	Roma, nem szegény háttér	Nem roma, szegény háttér	Nem roma, nem szegény háttér	Együtt	

Város	Gyenge	13,3	22,7	5,3	58,7	100,0	
	Közepes	 5,5	12,9	2,9	78,7	100,0	
	Jó	 3,1	 5,1	1,6	90,2	100,0	
	Együtt	5,5	11,7	2,8	80,0	100,0	

Falu	Gyenge	34,3	17,1	--	48,6	100,0	
	Közepes	12,1	15,5	3,9	68,4	100,0	
	Jó	21,9	24,4	--	53,7	100,0	
	Együtt	16,3	17,1	2,8	63,8	100,0	

Összesen	Gyenge	19,8	20,7	3,6	55,9	100,0	
	Közepes	 6,8	13,2	3,1	76,9	100,0	
	Jó	 5,7	 7,8	1,4	85,1	100,0	
Mindösszesen	 7,7	12,6	2,8	76,9	100,0	

*A tanuló etnikai-szociális háttere: összetett mutató a származás, család megléte/hiánya, a háztartás rendszeres jövedeleme/ennek hiánya, 
valamint a lakás egyes mutatói (laksűrűség, alapvető komfort – gáz, víz, benti WC)  alapján.

7. táblázat

A megkérdezett tanulók megoszlása az etnikai-szociális háttér és az osztály típusa* szerint, az iskola
 településének típusa szerinti csoportokban 

A település típusa	Az osztály típusa	Roma, szegény háttér	Roma, nem szegény háttér	Nem roma, szegény háttér	Nem roma, nem szegény háttér	Együtt	

Város	Szegregált roma	 8,3	15,5	3,6	72,6	100,0	
	Válogatott nem-roma	 2,6	 5,4	2,8	89,2	100,0	
	Nem szegregált	 6,6	16,5	1,7	75,2	100,0	
	Együtt	 5,5	11,7	2,8	80,0	100,0	

Falu	Szegregált roma	11,6	19,2	5,1	64,1	100,0	
	Válogatott nem-roma	  8,1	13,5	2,7	75,7	100,0	
	Nem szegregált	23,8	17,7	1,5	57,0	100,0	
	Együtt	16,3	17,0	2,8	63,8	100,0	

Összesen	Szegregált roma	 8,9	16,2	3,9	71,0	100,0	
	Válogatott nem-roma	 3,3	 6,4	2,7	87,6	100,0	
	Nem szegregált	11,8	16,9	1,7	69,6	100,0	
Mindösszesen	 7,7	12,6	2,8	76,9	100,0	
*Az osztály típusa: összefoglaló mutató a roma származású tanulók osztályon belüli arányának az iskola saját átlagához, 
illetve – egyetlen 8. osztály esetén – a minta-átlaghoz való viszonyítása alapján.

8. táblázat

A megkérdezett tanulók megoszlása származás/ identitás és az iskola színvonala szerint, az iskola településének
típusa szerinti csoportokban   

A település típusa	Az iskola színvonala	Roma származású, romának vallja magát	Roma származású, nem-romának vallja magát	Nem roma származású	Együtt	

Város	Gyenge	25,5	12,8	61,7	100,0	
	Közepes	17,3	3,8	78,9	100,0	
	Jó	6,6	2,2	91,2	100,0	
	Együtt	15,5	4,1	80,4	100,0	

Falu	Gyenge	50,0	--	50,0	100,0	
	Közepes	24,6	4,8	70,6	100,0	
	Jó	39,5	7,0	53,5	100,0	
	Együtt	29,9	4,5	65,6	100,0	

Összesen	Gyenge	32,4	8,8	58,8	100,0	
	Közepes	18,7	3,9	77,4	100,0	
	Jó	11,1	2,8	86,1	100,0	
Mindösszesen	18,3	4,1	77,5	100,0	

9. táblázat

A megkérdezett tanulók megoszlása származás/ identitás és az osztály típusa szerint, az iskola településének
 típusa szerinti csoportokban 

A település típusa	Az osztály típusa	Roma származású, romának vallja magát	Roma származású, nem-romának vallja magát	Nem roma származású	Együtt	

Város	Szegregált roma	21,1	5,4	73,5	100,0	
	Válogatott nem-roma	7,2	1,8	91,0	100,0	
	Nem szegregált	20,7	5,9	73,4	100,0	
	Együtt	15,5	4,1	80,4	100,0	

Falu	Szegregált roma	23,9	9,1	67,0	100,0	
	Válogatott nem-roma	22,2	1,3	76,5	100,0	
	Nem szegregált	37,9	3,5	58,6	100,0	
	Együtt	29,9	4,5	65,6	100,0	

Összesen	Szegregált roma	21,6	6,1	72,3	100,0	
	Válogatott nem-roma	9,2	1,6	89,2	100,0	
	Nem szegregált	25,8	5,2	69,0	100,0	
Mindösszesen	18,3	4,1	77,5	100,0	

10. táblázat

Roma tanulók aránya a nyolcadik osztályosok között, a település típusa és az iskola mérete szerint

Az iskola mérete	Roma tanulók aránya  a nyolcadik osztályosok között (%)	
	Város	Falu	Együtt	
	tanári becslés szerint	ténylegesen	tanári becslés szerint	ténylegesen	tanári becslés szerint	ténylegesen	
Kicsi 	58,5	49,4	35,0	35,8	44,4	41,2	
Közepes  	29,4	26,4	35,6	33,1	31,6	28,7	
Nagy 	14,5	14,0	90,0	78,8	18,9	17,8	
Együtt	25,7	23,2	39,3	37,5	29,7	27,4	

11. táblázat

A megkérdezett roma és nem roma származású tanulók megoszlása a tanári megítélés szerinti iskola- és osztálykategóriákban,
 valamint az osztályba járó roma származású gyerekek tényleges aránya szerint

Kategória	Származás	Összes tanuló	
		Roma	Nem roma		

Tanári megítélés szerint a roma tanulók aránya az iskolában	nincs roma tanuló	0,6	6,2	5,0	
	alacsony (max. 10 %)	9,7	33,1	28,0	
	alacsony-közepes (10,1-20,0%)	20,5	33,9	31,0	
	magas-közepes (20,1-50,0)	22,3	19,3	20,0	
	magas (50,1 -)	46,9	7,5	16,0	
	Együtt	100,0	100,0	100,0	

Tanári megítélés szerint a roma tanulók aránya az osztályban	nincs roma tanuló	4,4	34,3	27,8	
	alacsony (max. 10 %)	10,1	27,7	23,9	
	alacsony-közepes (10,1-20,0%)	15,4	22,3	20,9	
	magas-közepes (20,1-50,0)	24,5	11,7	14,4	
	magas (50,1 -)	45,6	4,0	13,0	
	Együtt	100,0	100,0	100,0	

Származás szerint a roma tanulók tényleges aránya az osztályban	nincs roma tanuló	--	--	--	
	alacsony (max. 10 %)	95,0	69,7	75,2	
	alacsony-közepes (10,1-20,0%)	5,0	29,6	24,3	
	magas-közepes (20,1-50,0)	--	0,7	0,5	
	magas (50,1 -)	--	--	--	
	Együtt	100,0	100,0	100,0	

12. táblázat

Iskolák közötti és iskolán belüli szegregáció: a roma és nem roma származású tanulók megoszlása szerint (%)

Az iskola színvonala	Az osztály típusa	Iskola-kategórián belül	Együtt	Összes tanuló	Mind-
összesen	
		Roma	Nem roma		Roma	Nem roma		

Gyenge	Szegregált roma osztály	22	18	20	 4	 1	2	
	Válogatott nem-roma osztály	17	36	28	 3	 2	2	
	Nem szegregált osztály	61	46	52	10	 4	5	
	Együtt	(100)  	(100)     	(100)         	17	7	9	

Közepes	Szegregált roma osztály	45	29	33	31	20	23	
	Válogatott nem-roma osztály	21	47	41	14	33	29	
	Nem szegregált osztály	34	24	26	24	17	18	
	Együtt	 (100)     	(100)      	(100)       	69	70	70	

Jó	Szegregált roma osztály	27	29	29	 4	 6	6	
	Válogatott nem-roma osztály	5	31	27	 1	 7	6	
	Nem szegregált osztály	68	40	46	 9	 9	9	
	Együtt	 (100)     	(100)     	(100)      	14	22	21	
Szegregált roma	osztályba járó tanulók származás szerinti összetétele (%)	27	73	100	39	28	31	
Válogatott nem-roma 		10	90	100	18	42	37	
Nem szegregált		29	71	100	43	29	32	
Mindösszesen	21	79	100	100	100	100	

13. táblázat

Tanulmányi átlagok nemenként, az iskola településének típusa,  származás és identitás szerint

A tanuló származása és identitása	Város 	Falu	Összesen	
	Fiú	Lány	Együtt	Fiú 	Lány	Együtt	Fiú	Lány	Együtt	
Roma származású, romának vallja magát	2,7	2,7	2,7	2,7	3,2	3,0	2,7	2,9	2,8	
Roma származású – nem romának vallja magát	2,7	2,8	2,7	3,1	3,5	3,3	2,8	2,9	2,8	
Nem roma származású
	3,4	3,8	3,6	3,3	3,8	3,5	3,4	3,8	3,6	
Együtt
	3,3	3,6	3,4	3,1	3,6	3,4	3,3	3,6	3,4	

14. táblázat
Tanulmányi átlagok és iskolán belüli származás szerinti szelekció

A település típusa	A tanuló származása	Az osztály típusa	
		Szegregált roma osztály	Válogatott nem-roma osztály	Nem szegregált osztály	Együtt	

Városi	Roma	2,6	2,7	2,8	2,7	
	Nem roma	3,5	3,7	3,6	3,6	
	Együtt	3,3	3,6	3,4	3,4	

Falusi	Roma 	3,1	2,8	3,1	3,1	
	Nem roma	3,4	3,5	3,5	3,5	
	Együtt	3,3	3,4	3,4	3,4	

Összes	Roma	2,7	2,7	2,9	2,8	
	Nem roma	3,5	3,6	3,6	3,6	
	Együtt	3,3	3,5	3,4	3,4	
Összes városi	
tanuló	3,3	3,6	3,4	3,4	
Összes falusi		3,3	3,4	3,4	3,4	
Osztályok száma	26	28	27	81	
Roma származású tanulók	száma	123	57	138	318	
	aránya (%)	39	18	43	100	
Nem roma származású tanulók	száma	335	499	343	1177	
	aránya (%)	28	42	29	100	
Összes megkérdezett tanuló 	száma	458	556	481	1495	
	aránya (%)	31	37	32	100	

15. táblázat

Tanulmányi átlagok a tanári megítélés szerinti iskola-, ill. osztály-kategóriákban, valamint a roma
 származású gyerekek tényleges aránya szerinti osztály-kategóriákban, származás szerint

Kategória 
(roma tanulók aránya – százalék)	A tanuló származása	Együtt	
	Roma	Nem roma		

Tanári megítélés szerint a roma tanulók aránya az iskolában	nincs roma tanuló	2,0	3,7	3,6	
	alacsony (max. 10) 	2,9	3,6	3,6	
	alacsony-közepes (10 - 20)	2,6	3,6	3,4	
	magas-közepes (20 - 50)	2,6	3,5	3,3	
	magas (50 – )	3,0	3,7	3,2	

Tanári megítélés szerint a roma tanulók aránya az osztályban	nincs roma tanuló	2,6	3,6	3,6	
	alacsony (max. 10) 	2,8	3,7	3,6	
	alacsony-közepes (10 - 20)	2,4	3,5	3,4	
	magas-közepes (20 - 50)	2,7	3,5	3,2	
	magas (50 – )	3,0	3,3	3,1	

Származás szerint a roma tanulók tényleges aránya az osztályban	nincs roma tanuló	--	--	--	
	alacsony (max. 10) 	2,8	3,7	3,4	
	alacsony-közepes (10 - 20)	2,9	3,5	3,4	
	magas-közepes (20 - 50)	n.a.	3,5	3,5	
	magas (50 – )	--	--	--	
Együtt	2,8	3,6	3,4	

16. táblázat
Tanulmányi átlagok a tanári megítélés szerinti iskola-, ill. osztály-kategóriákban, valamint a roma
 származású gyerekek tényleges aránya szerinti osztály-kategóriákban, nemek szerint

Kategória 
(roma tanulók aránya – százalék)	A tanuló neme	Együtt	
	Fiú	Lány		

Tanári megítélés szerint a roma tanulók aránya az iskolában	nincs roma tanuló	3,5	3,9	3,6	
	alacsony (max. 10) 	3,3	3,8	3,6	
	alacsony-közepes (10 - 20)	3,3	3,6	3,4	
	magas-közepes (20 - 50)	3,2	3,4	3,3	
	magas (50 – )	3,0	3,4	3,2	

Tanári megítélés szerint a roma tanulók aránya az osztályban	nincs roma tanuló	3,4	3,8	3,6	
	alacsony (max. 10) 	3,5	3,7	3,6	
	alacsony-közepes (10 - 20)	3,2	3,6	3,4	
	magas-közepes (20 - 50)	3,1	3,4	3,2	
	magas (50 – )	2,9	3,2	3,1	

Származás szerint a roma tanulók tényleges aránya az osztályban	nincs roma tanuló	--	--	--	
	alacsony (max. 10) 	3,3	3,6	3,4	
	alacsony-közepes (10 - 20)	3,3	3,6	3,4	
	magas-közepes (20 - 50)	3,5	3,5	3,5	
	magas (50 – )	--	--	--	
Együtt	3,3	3,6	3,4	

17. táblázat
Tanulmányi átlagok a tanári megítélés szerinti iskola-, ill. osztály-kategóriákban, valamint a roma 
származású gyerekek tényleges aránya szerinti osztály-kategóriákban, a település típusa szerint

Kategória 
(roma tanulók aránya – százalék)	A település típusa	Együtt	
	Város	Falu		

Tanári megítélés szerint a roma tanulók aránya az iskolában	nincs roma tanuló	3,7	3,6	3,6	
	alacsony (max. 10) 	3,6	3,4	3,6	
	alacsony-közepes (10 - 20)	3,4	3,3	3,4	
	magas-közepes (20 - 50)	3,3	3,2	3,3	
	magas (50 – )	3,1	3,4	3,2	

Tanári megítélés szerint a roma tanulók aránya az osztályban	nincs roma tanuló	3,6	3,4	3,6	
	alacsony (max. 10) 	3,6	3,7	3,6	
	alacsony-közepes (10 - 20)	3,3	3,5	3,4	
	magas-közepes (20 - 50)	3,3	3,1	3,2	
	magas (50 – )	2,9	3,3	3,1	

Származás szerint a roma tanulók tényleges aránya az osztályban	nincs roma tanuló	--	--	--	
	alacsony (max. 10) 	3,4	3,4	3,4	
	alacsony-közepes (10 - 20)	3,5	3,4	3,4	
	magas-közepes (20 - 50)	4,0	3,4	3,5	
	magas (50 – )	--	--	--	
Együtt	3,4	3,4	3,4	

18. táblázat
A tanulók teljesítmény-értékelése* és a középiskolában továbbtanulni szándékozók aránya származás szerint, 
az iskola településének típusa és a tanuló neme szerinti csoportokban

A település típusa	A tanuló neme	Roma	Nem roma	Együtt	
		Értékelési mutató	Érettségizni szándékozók (%)	Értékelési mutató	Érettségizni szándékozók (%)	Értékelési mutató	Érettségizni szándékozók (%)	

Város	Fiú	0,79	53	1,00	86	0,96	80	
	Lány	0,76	68	1,11	90	1,04	86	
	Együtt	0,78	61	1,05	88	1,00	83	

Falu	Fiú	0,81	61	0,95	75	0,91	71	
	Lány	0,95	73	1,12	89	1,05	83	
	Együtt	0,89	68	1,02	81	0,98	77	

Összesen	Fiú	0,80	55	0,99	84	0,95	78	
	Lány	0,83	70	1,11	90	1,05	86	
	Együtt	0,81	63	1,05	87	1,00	82	
* A tanulók teljesítményének értékelése – a csoport alul/felülértékelésének mutatója (a csoportba tartozók iskolai osztályzata és a minta egészére számított
osztályzati átlag hányadosa (a minta egészének osztályzati átlaga: 3,43)

19. táblázat
A tanulók teljesítmény-értékelése és a középiskolában továbbtanulni szándékozók aránya származás szerint, 
az iskola településének típusa és az iskola színvonala  szerinti csoportokban

A település típusa	Az iskola színvonala	Roma	Nem roma	Együtt	
		Értékelési mutató	Érettségizni szándékozók (%)	Értékelési mutató	Érettségizni szándékozók (%)	Értékelési mutató	Érettségizni szándékozók (%)	

Város	Gyenge	0,80	50	0,92	72	0,87	64	
	Közepes	0,75	64	1,03	89	0,98	84	
	Jó	0,89	54	1,15	90	1,12	87	
	Együtt	0,78	61	1,05	88	1,00	83	

Falu	Gyenge	0,76	15	1,01	45	0,88	30	
	Közepes	0,86	77	1,02	85	0,97	83	
	Jó	1,14	95	1,08	87	1,11	91	
	Együtt	0,89	68	1,02	81	0,98	77	

Összesen	Gyenge	0,78	37	0,95	87	0,88	54	
	Közepes	0,78	68	1,03	88	0,98	84	
	Jó	1,00	73	1,14	90	1,12	87	
	Együtt	0,81	63	1,05	87	1,00	82	

20. táblázat
A tanulók teljesítmény-értékelése és a középiskolában továbbtanulni szándékozók aránya származás szerint, 
az iskola településének típusa és az osztály típusa  szerinti csoportokban

A település típusa	Az osztály típusa	Roma	Nem roma	Együtt	
		Értékelési mutató	Érettségizni szándékozók (%)	Értékelési mutató	Érettségizni szándékozók (%)	Értékelési mutató	Érettségizni szándékozók (%)	

Város	Szegregált roma	0,75	43	1,03	86	0,96	79	
	Válogatott nem-roma	0,77	30	1,07	90	1,04	88	
	Nem szegregált	0,81	40	1,06	88	1,00	81	
	Együtt	0,78	61	1,05	88	1,00	83	

Falu	Szegregált roma	0,90	69	1,00	88	0,97	82	
	Válogatott nem-roma	0,82	94	1,03	83	0,99	85	
	Nem szegregált	0,91	60	1,03	76	0,98	70	
	Együtt	0,89	68	1,02	81	0,98	77	

Összesen	Szegregált roma	0,79	60	1,03	86	0,96	79	
	Válogatott nem-roma	0,79	77	1,06	89	1,04	88	
	Nem szegregált	0,85	60	1,05	85	0,99	78	
	Együtt	0,81	63	1,05	87	1,00	82	

21. táblázat
A tanulók teljesítmény-értékelése és a középiskolában továbbtanulni szándékozók aránya, az iskola településének 
típusa és a tanuló etnikai-szociális háttere szerinti csoportokban

A település típusa	Mutatók	Roma, szegény	Roma, nem szegény	Nem roma, szegény	Nem roma, nem szegény	Együtt	
Város	Értékelési mutató	0,74	0,79	0,87	1,07	1,02	
	Érettségizni szándékozók (%) 	42	69	66	89	84	
Falu	Értékelési mutató	0,86	0,94	1,13	1,03	0,99	
	Érettségizni szándékozók (%) 	65	77	75	82	78	
Együtt	Értékelési mutató	0,79	0,83	0,93	1,07	1,00	
	Érettségizni szándékozók (%) 	52	71	68	88	83